ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/119/19 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Парандюк Т. С., Хома М. В.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - представника позивача ПАТ АБ "Укргазбанк" -

адвоката Молиня Р.П., представника відповідача

ОСОБА_1 . - адвоката Гриців О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2016 року, постановлене суддею Грицаком Р.М., у цивільній справі № 607/10548/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2010 року ПАТ АБ "Укргазбанк" (який є правонаступником ВАТ АБ "Укргазбанк") звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом, в обґрунтування якого зазначив, що відповідно до укладеного 08.11.2007 року між ВАТ АБ "Укргазбанк" і ОСОБА_1 кредитного договору № 112, Банк надав останньому кредитні кошти в сумі 16871 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних до 06 листопада 2014 року. Для забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 51 від 08.11.2007 року. Відповідач не виконував умови договору та у встановлений договором строк кредит не повернув, внаслідок чого станом на 21 грудня 2015 року заборгованість за даним договором становить 24263,53 дол. США та 552117,96 грн. пені, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 13727,50 дол. США, прострочена заборгованість за процентами 10536,03 дол. США, 353940,51 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 198177,45 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ АБ "Укргазбанк" про визнання кредитного договору № 112 від 08 листопада 2007 року недійсним. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що заяви позичальника-фізичної особи від 17 жовтня 2007 року на отримання кредиту в ВАТ АБ "Укргазбанк" від імені ОСОБА_1 , спірного кредитного договору № 112 від 08 листопада 2007 року та договору застави від 08 листопада 2007 року він не підписував, кошти зазначені в позові не отримував та коштів на погашення кредиту не вносив. Також, він не писав Заяви про наданням кредиту, а відсутність її оригіналу в Банку свідчить про те, що за наданням кредиту він не звертався. Вважає, що ОСОБА_2 підробивши його підписи на документах пов`язаних з видачею кредиту та ввівши в оману Банк отримав кредит. З приводу шахрайських дій ОСОБА_2 було порушено кримінальне провадження.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2016 року позов ПАТ АБ "Укргазбанк" задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в користь ПАТ АБ "Укргазбанк" заборгованість за кредитним договором № 112 від 08 листопада 2007 року в сумі 24263,53 дол. США, 10000 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту та 1253 грн. 15 коп. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ АБ "Укргазбанк" відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01 квітня 2016 року в частині задоволення позову ПАТ АБ "Укргазбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. В решті - рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року задоволено частково касаційну скаргу ПАТ АБ "Укргазбанк". Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2016 року в частині вирішення первісного позову ПАТ АБ "Укргазбанк" скасовано з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що рішення апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2016 року в частині зустрічних вимог ОСОБА_1 до ПАТ АБ "Укргазбанк" сторонами в даній справі в касаційному порядку не оскаржувалось і не було скасоване, у зв`язку з чим є таким, що набрало в цій частині законної сили, то відповідно апеляційним судом при новому розгляді не переглядається й доводи апеляційної скарги в цій частині не досліджуються.

В апеляційній скарзі, що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості, ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду в частині вимог Банку до нього про стягнення заборгованості, вважаючи таке прийнятим у зв`язку з невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог Банку відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги в частині рішення, що переглядається апеляційним судом після скасування його Верховним Судом, посилався на те, що в порушення вимог ст.ст. 212 - 214 ЦПК України в редакції 2001 року судом першої інстанції не було надано відповідну правову оцінку на предмет достатності доказів, на які позивач посилався, як на підставу для обґрунтування заявлених вимог. На думку апелянта, заява позичальника на видачу готівки свідчить лише про намір позичальника отримати кредит готівкою, а не про факт отримання такої за видатковим касовим ордером. Звертає увагу на відсутність в матеріалах справи належних доказів, які підтверджують наявність або відсутність заборгованості, а також встановлюють її розмір, якими можуть бути виключно первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), а також - на безпідставність знищення банком документів з видачі йому кредиту, оскільки з урахуванням того, що кредитний договір є довгостроковим, це суперечить п. 676 Додатку до Постанови Правління Національного Банку України № 601 від 01.12.2004 року, якою затверджено Перелік документів, що утворюються в діяльності Національного банку та банків України із зазначенням строків зберігання. Крім цього, вважає, що з наявного в матеріалах справи акту про знищення документів, не вбачається, які саме документи були знищені. Беручи до уваги те, що грошові кошти банком йому не передавалися, вважає кредитний договір неукладеним, а вимогу про стягнення заборгованості - безпідставною.

Додатково звертає увагу на те, що незважаючи на припинення здійснення виплат за даним кредитним договором у 2009 році, банк не повідомляв його про виникнення заборгованості. Якби йому було відомо про існування такої, то не зважаючи на те, що кредит за вказаним договором отримав не він, а його колишній знайомий ОСОБА_2 , він вживав би заходів для уникнення утворення такої значної суми заборгованості.

У своєму відзиві ПАТ АБ "Укргазбанк" відносно апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечило, вважаючи таку безпідставною, а рішення суду - законним й таким, що скасуванню не підлягає.

В обґрунтування заперечень посилалося на те, що справжність підпису позичальника у кредитному договорі підтверджено висновком комплексної судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів від 26 червня 2015 року, яка в сукупності з виписками Банку про погашення заборгованості ОСОБА_1 є підтвердженням факту укладення між сторонами кредитного договору та виникнення кредитних правовідносин. Крім цього, звертає увагу на підтвердження самим ОСОБА_1 у протоколах допиту факту укладення кредитного договору. Враховуючи те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі вважає відсутніми підстави для скасування рішення суду в даній справі.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Гриців О.М. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені у ній. Додатково пояснила, що кредитний договір її довіритель укладав на прохання ОСОБА_2 , однак кредитні кошти фактично не отримував, не використовував та кредит не погашав. Звертає увагу на те, що судом не було досліджено первинної бухгалтерської документації на підтвердження видачі готівки саме ОСОБА_1 , погашення саме ним кредиту. На її думку, виписка по рахунку, не є первинним документом. Тому, застосовуючи до спірних правовідносин вимоги ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, вважає за необхідне врахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.03.2018 року за результатами розгляду справи № 376/512/15-ц та в постанові від 13.06.2018 року за результатами розгляду справи № 733/608/16-ц. Крім цього, з посиланням на матеріали кримінального провадження (протоколи допиту ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), порушеного за зверненням ОСОБА_1 , відносно його колишнього знайомого ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (заволодіння шляхом обману грошовими коштами в сумі 120 000 грн.) стверджує, що фактично позичальником та розпорядником кредитних коштів був ОСОБА_2 Також, звертає увагу на те, що оскільки кредитний договір, який є предметом дослідження у даній справі, був довгостроковим з кінцевим терміном повернення 06.11.2014 року, то жодні документи, зокрема, заява позичальника ОСОБА_1 не могла бути знищеною Банком. Що стосується вказаних у договорах застави автомобілів, то останні ОСОБА_1 не реєструвалися й він жодного разу не скористався по відношенню до цих автомобілів своїм правом володіння, користування чи розпорядження вказаним майном, що стверджується показаннями свідка ОСОБА_6 , який працюючи водієм таксі на одному з цих автомобілів, усі зароблені гроші віддавав ОСОБА_2 Звертає увагу на те, що судом не було перевірено, чи мало місце звернення стягнення Банком на заставлене майно (автомобілі). Також, безпідставним вважає нарахування банком і стягнення після спливу строку кредитування процентів на суму позики. При цьому, посилається на те, що в зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору її довірителю 28.01.2010 року було направлено повідомлення з вимогою дострокового повернення кредитних коштів у повному обсязі та сплати процентів в термін до 10.02.2010 року, яка свідчить про зміну банком в односторонньому порядку строку виконання основного зобов`язання з 06.11.2014 року (встановленого у договорі) на 10.02.2010 року (встановленого у письмовій вимозі), яка відповідачем виконана не була. З урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.03.2018 року за результатами розгляду справи № 444/9519/12, який передбачає припинення у кредитодавця права нарахування передбачених договором процентів у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, стверджує, що банк не вправі був нараховувати відсотки за кредитним договором після спливу строку кредитування, тобто після 10.02.2010 року. Разом з тим, всупереч викладеній правовій позиції нарахування відсотків проведено позивачем до 22.12.2015 року, що на 10 729 дол. США 93 цента перевищує розмір заборгованості.

Представник позивача ПАТ АБ "Укргазбанк" - адвокат Молинь Р.П. відносно апеляційної скарги заперечив з мотивів, наведених у письмовому відзиві. Додатково звертає увагу на практику Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 13.12.2018 року за результатами розгляду справи № 913/11/18, де не було взято до уваги постанову Великої Палати Верховного суду.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що ПАТ АБ "Укргазбанк" є правонаступником ВАТ АБ "Укргазбанк" (т. 1 а.с. 46-47).

17 жовтня 2007 року ОСОБА_1 у письмовій заяві на ім`я ВАТ АБ "УКРГАЗБАНК» просив розглянути питання, щодо надання йому кредиту в розмірі 25300 доларів США з метою придбання автомобілів (т. 1 а.с. 100).

08 листопада 2007 року між ВАТ АБ "Укргазбанк" (правонаступником якого є ПАТ АБ "Укргазбанк") і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 16 871 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних на строк до 06 листопада 2014 року. Мета кредитування придбання автомобілів ЗАЗ, модель TF699P, 2007 року випуску в кількості 2 штуки (т. 1 а.с. 108).

За п. 2.1 кредитного договору згідно з договором про заставу від 08 листопада 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за дійсним договором банком прийнято у заставу автомобілі, які зазначені в пункті 1.3 даного договору.

Відповідно до п. 3.3.3 кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався погашати заборгованість по кредиту щомісячними платежами, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту в розмірі не менше 1/84 від суми отриманого кредиту, що становить 200,84 дол. США.

Згідно з п. 3.1.10 кредитного договору процентна ставка на залишок простроченої заборгованості нараховується, виходячи з 13,5 % річних, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості (т. 1 а.с. 108).

У відповідності до п. 5.3 кредитного договору за порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,1% річних від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах позовної давності (т. 1 а.с. 109).

Відповідно до п.5.8 строк позовної давності за кредитним договором встановлено сторонами в три роки, в тому числі до вимог з повернення кредиту, процентів, пені, штрафів та всіх видатків, понесених банком під час виконання умов цього договору (т. 1 а.с. 110).

Згідно договору застави від 08 листопада 2007 року, укладеним між ВАТ АБ "Укргазбанк" (Заставодержатель) та ОСОБА_1 (Заставодавець), з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором № 112 від 08.11.2007 року, ОСОБА_1 передав в заставу Банку належні йому на праві власності автомобілі марки ЗАЗ, модель TF699P, 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль марки ЗАЗ, модель TF699P, 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 103).

08 листопада 2007 року на забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між ВАТ АБ "Укргазбанк", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 51, за умовами якого у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором позичальник і поручитель несуть солідарну відповідальність (т. 1 а.с. 101).

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором 25 січня 2010 року позичальнику Товарніцькому П.О. та поручителю ОСОБА_2 були направлені листи-претензії з вимогою дострокової сплати до 10.02.2010 року усієї суми заборгованості, які залишилися без реагування.

За розрахунком ПАТ АБ "Укргазбанк" станом на 21 грудня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 112 від 08.11.2007 року складає 24 263, 53 дол. США та 552 117, 96 грн. пені, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 13 727, 50 дол. США, прострочена заборгованість за процентами 10 536, 03 дол. США, 353 940, 51 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 198 177, 45 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів.

01 березня 2010 року ПАТ "Укргазбанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 25-28).

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29 квітня 2010 року позов ПАТ "Укргазбанк" задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь ПАТ "Укргазбанк" 15 340, 55 дол. США, що еквівалентно 122 113 грн. 85 коп. заборгованості за кредитним договором та 5 380, 68 грн. пені. Вирішено питання щодо судових витрат (т. 1 а.с. 39-40).

23 серпня 2013 року за заявою ОСОБА_1 порушено кримінальне провадження з приводу вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (заволодіння шляхом обману коштами на суму 120 000 грн.) (т. 1 а.с. 7).

14 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення (т. 1 а.с. 3-4).

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 12 червня 2014 року заочне рішення в даній справі скасовано й справу призначено до розгляду ву загальному порядку (т. 1 а.с. 64).

Допитаний як потерпілий у межах досудового розслідування, ОСОБА_1 визнав обставини отримання ним грошових коштів за кредитним договором, проте послався на те, що фактично кредит отримав ОСОБА_2 та використав його на власний розсуд (т. 1, а.с. 148-149).

Допитаний як свідок у межах досудового розслідування як свідок, ОСОБА_2 визнав обставини отримання ним грошових коштів за кредитним договором, оформленим на ОСОБА_1 , для придбання двох автомобілів (т. 1 а.с. 152-153).

Згідно висновку експерта ТВ КНДІСЕ Заблоцького І.Є. № 142/143/15-22 від 26 червня 2015 року, підписи від імені ОСОБА_1 у заяві позичальника-фізичної особи від 17.10.2007 року на отримання кредиту у ВАТ АБ "Укргазбанк", у кредитному договорі № 112 від 08.11.2007 року, в договорі застави від 08.11.2007 року та додатку № 1 до спірного кредитного договору виконані самим ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 225-228).

Заявка позичальника-фізичної особи ОСОБА_1 на отримання кредиту 17 жовтня 2007 року знищена банком 23 червня 2014 року у зв`язку з закінченням строку зберігання, про що складено акт № 2.

Згідно зроблених у трудовій книжці ОСОБА_1 записів, останній з 01.08.2008 року не працює та йому виплачувалася соціальна допомога по безробіттю.

ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2

В ході апеляційного розгляду справи також встановлено, що 24.01.2019 постанова про закриття кримінального провадження від 04.02.2015 року оскаржена ОСОБА_1 до суду.

Відомості про наявність будь-яких даних щодо вжиття Банком заходів з метою звернення стягнення на заставлене майно в ПАТ АБ "Укргазбанк" відсутні.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ЦК України).

Факт підписання між ПАТ АБ "Укргазбанк" і ОСОБА_1 08.11.2007 року кредитного договору свідчить про досягнення між ними згоди щодо істотних умов підписаного ними договору, і як наслідок - про виникнення кредитних правовідносин.

Зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст.ст. 525, 526 ЦК України).

За ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи те, що останнє погашення заборгованості мало місце 09.02.2011 року (т. 2 а.с. 14), наявні підстави вважати, що зобов`язання з повернення коштів за кредитним договором позичальником не виконувались належним чином.

За ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, якщо інше не встановлено договором поруки.

Укладеним між ПАТ АБ "Укргазбанк", ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договором поруки передбачено солідарну відповідальність боржника і поручителя.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Задовольняючи позов ПАТ АБ "Укргазбанк" частково та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором порушено права Банку, які підлягають поновленню, а також - з недоведеності ОСОБА_1 факту непідписання ним договору чи підписання такого під впливом обману або помилки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині наявності правових підстав для стягнення заборгованості, як таким, що відповідає вимогам закону та зроблений з урахуванням наявних у справі доказів.

Так, беручи до уваги те, що презумпція правомірності правочину ОСОБА_1 не спростована, що стверджується наявністю в матеріалах справи такого, що набрало законної сили рішення суду в частині відмови ОСОБА_1 в пред`явленому ним зустрічному позові про визнання кредитного договору недійсним, вірними є висновки суду щодо наявного в нього обов`язку з повернення коштів за кредитним договором.

При цьому, безпідставними колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині незаконності рішення в зв`язку з недоведеністю позивачем виключно первинними документами, оформленими відповідно до вимог ст. 9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" (платіжними дорученнями, меморіальними ордерами, розписками, чеками тощо) факту отримання ним кредиту, а також - з посиланням на невідповідність вимогам закону (п. 676 Додатку до Постанови Правління Національного Банку України № 601 від 01.12.2004 року, якою затверджено Перелік документів, що утворюються в діяльності Національного банку та банків України із зазначенням строків зберігання) дій Банку, пов`язаних із знищенням документів з видачі кредиту за спірним кредитним договором, який є довгостроковим, оскільки вказані доводи спростовуються іншими наявними в матеріалах справи письмовими доказами, виписками по рахунку, які підтверджують факт здійснення операцій з видачі та погашення кредиту в сукупності з іншими наявними письмовими доказами: листами, адресованими ТОВ "Тернопільавто" й актами прийому-передачі ОСОБА_1 автомобілів, на які видавався кредит; фактом реєстрації автомобілів на ім`я ОСОБА_1 Крім цього, обставини отримання грошових коштів відповідач ОСОБА_1 визнавав і будучи допитаним, як потерпілий, в ході проведення досудового розслідування в кримінальній справі, порушеній за його заявою з приводу шахрайських дій ОСОБА_2 , який отримані за спірним кредитним договором грошові кошти використав на власний розсуд ( т. 1 а.с. 148-149).

Твердження апелянта та його представника в частині неотримання ним кредиту з посиланням на матеріали кримінального провадження, що на його думку, свідчать про наявність шахрайських дій з боку ОСОБА_2 , і як наслідок - про відсутність у нього обов`язку повертати кошти, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, по-перше, на час розгляду даної справи відсутні належні, допустимі й достатні докази (відповідний вирок суду чи постанова про закриття з нереабілітуючих підстав кримінального провадження відносно ОСОБА_2 )., а по-друге, наявність таких доказів матиме правовим наслідком відшкодування ОСОБА_1 , як потерпілому в кримінальному провадженні заподіяної ОСОБА_2 внаслідок вчинення злочину шкоди, а не відмову в позові про стягнення кредитної заборгованості за дійсним на час розгляду справи договором кредиту, як помилково вважають апелянт і його представник.

Такими, що не заслуговують на увагу є й твердження відповідача ОСОБА_1 та його представника в частині незаконності рішення суду про стягнення з нього заборгованості з посиланням на те, що транспортні засоби, на придбання яких був отриманий кредит, ніколи не перебували в його користуванні й ним не реєструвалися, оскільки саме ОСОБА_1 згідно реєстраційних документів є власником вказаних автомобілів, й будучи наділеним правом розпорядження такими на власний розсуд, він вправі, як передавати їх у користування будь-яким іншим особам, так і витребовувати належне йому майно з незаконного користування інших осіб.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є твердження представника відповідача Товарніцького П.О. в частині необхідності застосування до спірних правовідносин практики Верховного Суду, викладеної у постановах від 13.06.2018 року та 09.01.2019 року за результатами розгляду справ № 733/608/16-ц та № 183/179/16, в частині необхідності підтвердження факту видачі кредиту лише первинними бухгалтерськими документами, оскільки вказані постанови винесені за результатами розгляду окремих справ, обставини в яких є дещо відмінними, ніж у даній справі (зокрема, відсутнє таке, що набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним, відсутні дані про реєстрацію за відповідачем права власності на майно, яке придбавалося за рахунок отриманих кредитних коштів тощо) і, крім цього, такі постанови не містять правових висновків щодо необхідності застосування судами України тих чи інших норм права, а містять лише висновки суду в конкретній справі щодо оцінки наявних у ній доказів, які не є обов`язковими для застосування судами в розумінні вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Разом з тим, що стосується розміру наявної у відповідачів заборгованості, яка підлягає стягненню в судовому порядку, колегія суддів з висновками суду першої інстанції погодитися не може та вважає твердження апелянта ОСОБА_1 в цій частині підставними, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Направивши позичальнику вказану вимогу, банк в односторонньому порядку згідно з умовами кредитного договору та вимогами ч.2 ст. 1050 ЦК України використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, оскільки змінив строк виконання основного зобов`язання з 06.11.2014 року (встановлений кредитним договором) на 10.02.2010 року (зазначений у письмовій вимозі про повернення кредиту та процентів за його користування в повному обсязі). У зв`язку з цим, після спливу строку кредитування, тобто після 10.02.2010 року банк не вправі був нараховувати відсотки за кредитним договором.

Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року за результатами розгляду справи № 444/9519/12, у якій зазначається про припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України й про забезпечення в охоронних правовідносинах прав та інтересів позивача частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим, судом першої інстанції не було дано належної правої оцінки факту направлення 28.01.2010 року відповідачу ОСОБА_1 повідомлення про порушення виконання кредитних зобов`язань з одночасною вимогою повернути надані кредитні кошти в повному обсязі та сплатити проценти за користування кредитом в термін до 10.02.2010 року, яка не була виконана, та безпідставно зроблено висновок про стягнення заборгованості в сумі 24263,53 дол. США, яка включає в себе, в тому числі, нараховані позивачем проценти після спливу строку кредитування, тобто після 10.02.2010 року, а точніше станом на 21 грудня 2015 року.

Таким чином, розмір заборгованості, що підлягає солідарному стягненню з відповідачів у користь позивача з урахуванням наявного в матеріалах справи розрахунку (т. 2 а.с. 73-75) станом на визначену позивачем дату виконання відповідачами такого зобов`язання в повному обсязі згідно надісланої письмової вимоги (тобто на 10.02.2010 року), складатиме лише 13 514 дол. США 47 центів (за мінусом нарахованих позивачем процентів за період з 11.02.2010 року до 21.12.2015 року), яка з урахуванням визначеного умовами укладеного між сторонами договору кредиту та здійснених боржником погашень за кредитом, уся припадатиме на тіло кредиту.

Крім цього, з урахуванням зменшення апеляційним розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача в користь позивача, відповідно меншою буде й сума пені, нарахованої на зменшений розмір такої заборгованості згідно укладеного між сторонами договору, що підлягає до стягнення. Так, беручи до уваги наявні в матеріалах справи відомості щодо нарахування пені (т. 1 а.с. 75), стягненню в користь позивача підлягатиме 4 425 грн. 48 коп. пені.

У зв`язку з тим, що визначений апеляційним судом розмір пені, нарахований на суму заборгованості за кредитним договором не є таким, що значно перевищує розмір самої заборгованості, відповідно й відсутні визначені ч. 3 ст. 551 ЦК України правові підстави для зменшення судом суми пені згідно заявленого відповідачем ОСОБА_1 у ході розгляду даної справи клопотання.

Заперечення представника позивача в частині безпідставності посилань апелянта на постанову Великої Палати Верховного суду, в якій зроблено висновок про припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України з мотивів наявної практики Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 13.12.2018 року за результатами розгляду справи № 913/11/18, де не було взято до уваги відповідну постанову Великої Палати Верховного суду, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки на наявності різних правових висновків Верховного Суду пріоритет в застосуванні перед постановами палати чи об`єднаної палати Верховного Суду мають саме постанови Великої Палати Верховного суду, а не постанова Касаційного господарського суду в окремій справі, як помилково вважає представник позивача. У зв`язку з цим, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК України та приймаючи до уваги правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 13.12.2018 року за результатами розгляду справи № 913/11/18, колегія суддів вважає обґрунтованими твердження представника апелянта в частині безпідставності пред`явлення позивачем вимоги про стягнення процентів після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати у доповненні або в зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням того, що колегія суддів дійшла висновку про зменшення розміру заборгованості за кредитним договором, що підлягає солідарному стягненню з відповідачів у користь позивача, рішення Тернопільського міськрайонного суду підлягає зміні в цій частині шляхом солідарного стягнення з відповідачів у користь ПАТ АБ "Укргазбанк" 13 514 (тринадцять тисяч п`ятсот чотирнадцять) доларів США 47 (сорок сім) центів та 4 425 (чотири тисячі чотириста двадцять п`ять) грн. 48 (сорок вісім) коп. пені.

Керуючись ст. ст. 35 ч. 1; 259 ч. ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 4; 381 ч. ч. 1, 3; 382 ч. ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч.1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2016 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості - змінити.

Позов Акціонерного товариства "Укргазбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь Акціонерного товариства "Укргазбанк" (01030, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 16-22, код банку 320478, ) заборгованість за кредитним договором № 112 від 08.11.2007 року в сумі 13 514 (тринадцять тисяч п`ятсот чотирнадцять) доларів США 47 (сорок сім) центів та 4 425 (чотири тисячі чотириста двадцять п`ять) грн. 48 (сорок вісім) коп. пені.

Стягнути з Акціонерного товариства "Укргазбанк" (01030, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 16-22, код банку 320478, ) в користь ОСОБА_1 765 (сімсот шістдесят п`ять) грн. 05 (п`ять) коп. судових витрат, пов`язаних з переглядом справи апеляційним судом.

В решті - рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 05 березня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи