Справа № 485/1869/18
Провадження № 2/485/316/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м.Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Квєтка І.А.,

секретар судового засідання Шеремет Ю.Є.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Снігурівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

23 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій послалася на таке.

08 листопада 2012 року між нею та відповідачем було укладено трудовий договір на невизначений строк №8, зареєстрований Заводським районним центром зайнятості м.Миколаєва, за умовами якого вона працювала менеджером-консультантом з продажу металопластикових вікон та дверей (менеджер зі збуту) в м.Снігурівка.

08 лютого 2016 року її було звільнено з займаної посади за наказом №1 на підставі п.2 ст.41 КЗпП "за втратою довіри".

Вважає наказ про звільнення незаконним, оскільки вона на момент звільнення перебувала на п`ятому місяці вагітності, а ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина. Копію наказу про звільнення та трудового договору з відміткою про зняття з реєстрації, яке відбулося 13 жовтня 2017 року у Заводському РЦЗ м.Миколаєва, отримала лише 10 листопада 2018 року.

Посилаючись на ч.1 ст.235 КЗпП України просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 лютого 2016 року по 08 лютого 2017 року у розмірі 16536,00грн.

Крім того, вважає, що незаконними діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 100000,00грн.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили про його задоволення.

Відповідач позовні вимоги позивача не визнав, посилаючись на те, що позивач знала, що вона звільнена з посади менеджера-консультанта за втратою довіри. Посилання позивача на те, що на момент звільнення вона була вагітною, є безпідставним, оскільки цю обставину вона не повідомляла й будь-якої довідки з медичної установи, яка б підтверджувала її вагітність, на момент звільнення не подавала, а тому, її звільнення було проведено із дотриманням усіх норм чинного трудового законодавства.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд прийшов до такого.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що 08 листопада 2012 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір на невизначений строк, за умовами якого остання зобов`язалася виконувати обов`язки менеджера-консультанта з вікон та дверей металевих та ПВХ, менеджеру зі збуту, з оплатою праці у розмірі 600,00грн.; час виконання робіт установлюється з 20 годин на тиждень; вихідні дні - неділя, понеділок; тривалість щорічної відпустки та час її надання 24 календарні дні, за домовленістю. Вказаний договір зареєстрований Заводським районним центром зайнятості м.Миколаєва 08 листопада 2012 року за №9 (а.с.6-7).

Розпорядженням ФОП ОСОБА_2 від 17 листопада 2015 року про відсторонення працівника від роботи, ОСОБА_1 , яка займає посаду посади менеджера-консультанта з вікон та дверей металевих та ПВХ (менеджер зі збуту) та відповідно до посадової інструкції несе повну матеріальну відповідальність, з 17 листопада 2015 року, відсторонено від роботи згідно ст.154 КПК України "Відстронення в разі кримінального провадження", строком на час проведення слідчих дій Підстава: заява ФОП ОСОБА_2 від 17.11.2015 року до Снігурівського РВ УМВС про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 (а.с.51).

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила, що не виконувала функціональних обов"язків за договором, про відсторонення її від роботи відповідачем їй було відомо, листок непрацездатності чи інші медичні документи про свою вагітність за місцем працевлаштування не надавала.

Наказом №1 від 08 лютого 2016 року ОСОБА_1 було звільнено з посади менеджера-консультанта з вікон та дверей металевих ПВХ (менеджер зі збуту) згідно п.2 ст.41 КЗпП України "за недовіру"; підстава: вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 08 лютого 2016 року №485/12/16 (а.с.5).

Згідно з актом про відмову від підпису про ознайомлення з наказом від 08 лютого 2016 року, ОСОБА_1 відмовилась отримати копію наказу №1 від 08 лютого 2016 року та ставити підпис про ознайомлення з вказаним наказом, який їй був зачитаний вголос у присутності свідків. Трудова книжка, з пояснень позивача у судовому засіданні, перебувала в неї.

За даними трудового договору, останній розірваний сторонами 08 лютого 2016 року на підставі п.2 ст.41 КЗпП України за недовіру, 13 жовтня 2017 року трудовий договір знято з реєстрації у Заводському РЦЗ м.Миколаєва. Копію наказу позивач отримала 10.11.2018 року.

Матеріалами справи наданими суду відповідачем підтверджується, що факт вчинення позивачем винних дій, які б давали підстави до втрати до неї довіри, мав місце.

Як вбачається з копії виписки Пологового будинку №3 м.Миколаєва із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11), та копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Снігурівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Миколаївській області, актовий запис №122 від 14 липня 2016 року, на час звільнення ОСОБА_1 була вагітною та ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_3 (а.с.11).

Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або до шести років згідно з ч. 6 ст. 179 КЗпП), одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок провадиться також у випадках їхнього звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більш як три місяці з дня закінчення строкового трудового договору.

Однак, позивачем на надано належних та допустимих доказів про те, що на час її звільнення у відповідача були відомості щодо її вагітності.

Як вбачається з копій, наданих на запит суду, матеріалів про зняття з реєстрації трудового договору №8 від 08 листопада 2012 року, зареєстрованого між ФОП ОСОБА_2 та найманим працівником ОСОБА_1 , з заявою про допомогу в розірванні трудового договору 10 жовтня 2017 року до Заводського РЦЗ звернулася ОСОБА_1 На підставі наданих ОСОБА_2 документів, спеціалістом центру зайнятості було знято з реєстрації трудовий договір на підставі п.2 ст.41 КЗпП України 13 жовтня 2017 року, про що сповіщено ОСОБА_1

За такого, судом встановлено, що позивач була відсутня на робочому місці з 08 лютого 2016 року, що не заперечувала у судовому засіданні і сама позивачка. Листок непрацездатності чи інший медичний документ, який підтверджував стан вагітності, позивач до звільнення не надала.

Таким чином, з урахуванням позовних вимог позивача, суд приходить до висновку, що при звільненні позивача не було порушено норм трудового законодавства, оскільки відповідач звільнив позивача на підставі і відповідно до вимог чинного законодавства.

Оскільки не встановлено порушень трудових прав позивача незаконним звільненням, чи зняттям трудового договору з реєстрації 13.07.2017 року відсутні підстави для стягнення заявленої позивачем моральної шкоди у розмірі 100 000грн.

За такого, позовні вимоги позивача не є обґрунтованими, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи, а тому підлягають залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 81, 263-265, 141, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Снігурівський районний суд, який відраховується з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 25.04.2019р.

Суддя