Баранівський районний суд Житомирської області
Справа № 273/521/19
Провадження № 2/273/227/19
26 квітня 2019 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Новицького Є. А. секретаря судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Баранівка справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно,
В березі 2019 року ОСОБА_2 (далі також позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (надалі також відповідачі) про визнання права власності на спадкове майно.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 серпня 2016 року в с. Смолдирів Баранівського району Житомирської області померла баба позивача-Зінчук ОСОБА_5 смерті ОСОБА_6 позивач спадщину прийняла, однак отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок №6 по вул. Л. Українки в с. Смолдирів Баранівського району Житомирської області вона не змогла у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння.
З огляду на викладене, з метою захисту своїх спадкових прав, позивач вирішила звернутися до суду із вказаним позовом.
Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомляла.
ОСОБА_3 до суду не зявилася, про час та місуе розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомляла.
ОСОБА_7 про час та місуе розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем проживання згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України.
У відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 25.08.2016 померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ТП №293112 (а.с. 7).
З матеріалівс справи вбачається, що ОСОБА_2 дійсно являється онукою для ОСОБА_6 (а.с. 6, 8, 12).
Згідно довідки виконавчого комітету Баранівської міської ради від 18.07.2017 №506 за ОСОБА_6 рахується житловий будинок №6 в с. Смолдирів Баранівського району Житомирської області (а.с. 18).
З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спадщину після померлої ОСОБА_6 не приймали, в свою чергу, ОСОБА_2 спадщину після ОСОБА_6 прийняла вчасно (а.с.34-42).
Постановою нотаріуса від 08.08.2017 №136/2017/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що на житловий будинок №6 , що розташований за адресою: вул. Л. Українки, с. Смолдирів Баранівського району Житомирської області (а.с. 23).
Повідомленням КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» засвідчено той факт, що дійсно право власності на будинок № 6 по вул. вул. Л. Українки, с. Смолдирів Баранівського району Житомирської області за померлою ОСОБА_6 не зареєстровано (а.с. 19).
Таким чином, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, що відповідає приписам пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».
Окрім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України "Про власність". Законом України від 7 грудня 1990 року № 533- XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.
Таким чином, будівництво будинку та надвірних споруд було завершено до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року. Тому враховуючи те, що відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року Цивільний кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, то для встановлення виникнення права власності у спадкодавця на зазначене майно слід керуватися нормами, що діяли на момент завершення будівництва, тобто ЦК УРСР в редакції 1963 року.
Стаття 100 ЦК УРСР 1963 року визначала, що громадяни могли мати у власності житловий будинок. Норми ЦК УРСР в редакції 1963 року не передбачали обов'язкову державну реєстрацію нерухомого майна.
За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.
Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
Таким чином, судом встановлено, що вказаний вище будинок було побудовано відповідно до норм чинного на той час закондавства, а тому, він може бути обєктом спадкування (а.с.22).
Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Статтею 1297 ЦК України встановлюється обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріальної контори за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті.
Враховуючи той факт що позивач дійсно є спадкоємцем померлого та прийняла спадщину в порядку і в строки передбачені ст.ст. 1268,1270 ЦК України, з огляду на неможливість іншим чином оформити право власності на нерухоме майно спадкодавця у зв'язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд дійшов висновку, що в даному випадку вимоги про визнання за позивачем права власності на спадкове майно є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,7,8,10, 11, 12, 13, 83, 247,258, 259, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на спадкове майно за законом, а саме на житловий будинок №6 з господарськими будівлями, що розташовані по вул. Лесі Українки в с. Смолдирів Баранівського району Житомирської області, що належали ОСОБА_6, яка померла 25.08.2016 в с. Смолдирів Баранівського району Житомирської області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Є.А. Новицький