КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 755/7107/18-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3887/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки

за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Воронцова ДмитраЮрійовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року,

встановив:

у травні 2018 року позивач, який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», звернувся до суду з позовом, в якому просив звернути стягнення на кв. АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості в сумі 81 635,62 дол. США та пені в сумі 496 790 грн. 54 коп. за Кредитним договором від 22.08.2008. В ході розгляду справи позивач уточнив свої вимоги та просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на вказану квартиру, встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 1 231 670 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, представник позивача Воронцов Д.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - Воронцова Д.Ю., який просив задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4. 22.08.2008 було укладено Кредитний договір. На забезпечення виконання вказаного договору того ж дня між банком та ОСОБА_3. було укладено Договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку належну їй кв. АДРЕСА_1 Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.06.2016 було стягнуто з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість в сумі 51 047, 05 дол. США та 97 566 грн. 05 коп., однак рішення виконано не було, заборгованість не погашена. Станом на 27.04.2018 заборгованість становить 81 635,62 дол. США, пеня 496 790 грн. 54 коп. Тому позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу його з прилюдних торгів за початковою ціною 896 421 грн., яка підлягає уточненню та буде визначена на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. В ході розгляду справи позивач уточнив вартість квартири на підставі Звіту про оцінку, проведеної суб'єктом оціночної діяльності від 11.09.2018 в сумі 1 231 670 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року до участі в справі в якості третьої особи було залучено Службу у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року було встановлено, що 04 вересня 2014 року банк направив ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вимогу про дострокове погашення заборгованості по кредиту, яка мала бути виконана протягом 32 календарних днів з дня її отримання, тобто строк виконання зобов'язання вважається таким, що настав 11 жовтня 2014 року. Вказаними діями кредитор змінив дату виконання зобов'язання. Банк звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки 08.05.2018, а тому пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на на положення ст. 256, 257, 260, 261, 267, 525, 526, 530, 572, 575, 589, 590, 1048-1050, 1054 ЦК України та Закону України «Про іпотеку».

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України), одним з видів якої є іпотека, що є заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст. 575 ЦК України).

За положеннями ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами 1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У п. 1.2.2. Кредитного договору, укладеного 22.08.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше 31.08.2018, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору.

Згідно п. 6.1.2. Кредитного договору сторони погодили, що банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з п.1.2.2. цього договору та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення. В такому випадку банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом шляхом направлення відповідної письмової вимоги.

Банк згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, а також пені за порушення умов договору, звернувшись до суду. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року на користь позивача було стягнуто суму всю суму заборгованості по кредиту та пеню. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк».

Представником позивача було надано до суду апеляційної інстанції Інформацію про виконавче провадження, з якої видно, що виконавчий лист на примусове виконання вказаного рішення суду був поданий Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління у м. Києві 20.07.2018. Постановою старшого державного виконавця Гусєєвої Я.А. від 01.08.2018 було відкрито виконавче провадження.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються ст. 267 ЦК України.

Доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки та отримали належну правову оцінку в рішенні. Так, апелянт вважає, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання. Навіть за обставин ймовірного пропуску строку позовної давності правовідносини за договором іпотеки не припиняються.

Однак зазначене не спростовує висновок суду першої інстанції. Позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи. Позовних вимог щодо визнання зобов'язання за договором іпотеки припиненим відповідачем не заявлялось.

В матеріалах справи міститься заява представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Будь-яких обставин, які могли б свідчити про поважність причин пропуску позовної давності та неможливості звернення до суду в межах строку позовної давності, позивачем не зазначалось.

Також є безпідставним посилання представника позивача на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як підставу для зупинення перебігу строку позовної давності, оскільки набрання чинності вказаним Законом не позбавляло позивача права звернутися до суду з відповідною вимогою протягом трьох років від дня, визначеного ним як новий строк виконання кредитного зобов'язання.

Доводи представника позивача про допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права щодо обґрунтованості судового рішення, невідповідності його вимогам ст. 263 ЦПК України також не заслуговують на увагу, оскільки апелянт не зазначає, які саме обставини справи не були досліджені судом першої інстанції, які норми матеріального права були неправильно витлумачені, та чому висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову є поспішним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - Воронцова Дмитра Юрійовича залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 24 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді