Дата документу 16.04.2019 Справа № 335/2618/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/2618/18
Провадження №22-ц/807/1035/19
Головуючий в 1-й інстанції Калюжна В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2018 року, ухвалене в м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні права власності шляхом вселення,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року позивач ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло № 2475 від 29.11.2006 року. Співвласниками зазначеної квартири є відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у рівних долях. Проте, Відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні спільною власністю, обмежуючи доступ до житла, у звязку з чим позивач просить усунути перешкоди у володінні та користуванні спільною частковою власністю шляхом її вселення у квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні права власності шляхом вселення задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_6 у здійсненні права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 шляхом вселення ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_2. Зобовязано ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_6 у користуванні 1/3 частиною квартири АДРЕСА_2. Вселено ОСОБА_6 до належної їй 1/3 частини квартири АДРЕСА_2. Стягнуто зі ОСОБА_7, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 копійок з кожного.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є, те що розгляд справи відбувся за відсутності скаржника та її представника, чим було порушено право апелянта на подання зустрічного позову та відзиву. Судом першої інстанції не зясовано питання наявності у позивачки іншого житла, а також факт відсутність перешкод у користуванні спірним житлом з боку відповідачів у справі. Апелянт зазначає, що при вирішенні спору по суті судом не було визначено порядок користування спірною квартирою та не вирішено питання щодо компенсації вартості частки квартири позивачу.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу наданому представником ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_8 зазначено, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, зясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № 2475 від 29.11.2006, виданого Орджонікідзевською районною адміністрацією Запорізької міської ради, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3, належить на праві спільної часткової власності в рівних долях: ОСОБА_7 1/3 частина, ОСОБА_6 1/3 частина, ОСОБА_5 1/3 частина.

Право власності на квартиру підтверджується Витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно ОП „ЗМТІ № 13303863 від 22.01.2007 року.

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що відповідачі позбавляють позивача права користуватись належним їй житлом, позивач самостійно у позасудовому порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, суд дійшов висновку, що такі перешкоди підлягають усуненню в судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, хоч це і не було повязано з позбавленням права на володіння майном.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом зазначених норм права власник майна має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_6 підлягають задоволенню.

Доводи скарги щодо розгляду справи за відсутності відповідачки і як наслідок порушення її права на надання відзиву та подання зустрічного позову є неспроможними, оскільки справа призначалась до розгляду неодноразово, сторони у справі були обізнані про дату та час розгляду справи, представник відповідачки приймав участь у судовому засіданні 27.11.2018 року. Що стосується не вирішення питання про порядок користування квартирою та компенсації вартості частки квартири, то вказані вимоги не були заявлені сторонами у справі, а тому справа обґрунтовано розглянута в межах заявлених позовних вимог. Питання щодо наявності у позивача іншого місця мешкання, жодним чином не впливає на обсяг прав власності на частку спірної квартири, а тому і не є предметом дослідження у вказаній цивільній справі.

А доводи скарги, що в справі відсутні докази того, що відповідачі перешкоджають позивачці у користуванні майном спростовуються к доказами які є у справі, так і оспорюванням такого права позивачки відповідачами в ході судового розгляду так і шляхом подачі апеляційної скарги.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 квітня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: О. В. Крилова

ОСОБА_3