ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року

м.Суми

Справа №591/4003/18

Номер провадження 22-ц/816/3084/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 березня 2019 року в складі судді Сидоренко А.П., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 18 березня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_3 , яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_3 , був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4027. Відповідно до умов вказаного договору відповідач позичила у позивача гроші в сумі 35000 грн зі сплатою щомісячних платежів у сумі 5250 грн, з розрахунку 0,5 % в день від суми позики, зі строком повернення до 23 червня 2016 року. В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 23 грудня 2015 року між сторонами був укладений договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. за реєстраційним № 4028.

Проте, відповідач в обумовлений сторонами строк до 23 червня 2016 року зобов`язання за договором позики не виконала, у зв`язку з чим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2018 року, стягнуто з відповідача на користь позивача суму коштів за договором позики, що складається із: суми боргу за договором позики 35000 грн, суми процентів за користування позикою 64150 грн, інфляційних збитків у розмірі 1719,66 грн, 3 % річних в сумі 1498,71 грн, а всього коштів у сумі 102367 грн 37 коп.

Посилаючись на те, що відповідач продовжує порушувати зобов`язання за договором позики, так як заборгованість, визначену судовим рішенням, не сплатила, як і не сплачує щомісячний платіж за користування позикою у сумі 5250 грн, тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики, яка виникла за період з 28 листопада 2017 року по 12 липня 2018 року у загальній сумі 42093 грн 64 коп. і складається із: суми процентів за користування позикою - 39550 грн, інфляційних збитків - 1893 грн 50 коп. та 3 % річних у сумі 650 грн 14 коп.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних у сумі 923 грн 49 коп., інфляційні втрати у сумі 2216 грн 02 коп., а також 37 грн. 28 коп. витрат по сплаті судового збору та 84 грн 64 коп. витрат на професійну правничу допомогу, а всього - 3261 грн 43 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 процентів за користування позикою у сумі 56178 грн 81 коп. у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що попередніми судовими рішеннями був встановлений характер спірних правовідносин, а саме те, що проценти за договором позики мають виплачуватись за весь час користування позикою до дня виконання зобов`язання з повернення коштів, тому, на думку позивача, суд першої інстанції вдався до повторної переоцінки вищевказаних обставин, які вже були встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили. Крім того, позивач посилається на те, що оскільки відповідач після настання строку повернення позики суму коштів за договором позики не повернула, тобто, фактично продовжила користуватися коштами позивача, тому є підстави для сплати щомісячних відсотків у встановленому пунктом 1.1 договору позики розмірі. Також позивач вважає, що неодноразова сплата відповідачем коштів в рахунок погашення процентів після настання строку повернення позики свідчить про тлумачення відповідачем умов цього договору як такого, що визначає відповідний обов`язок останньої сплачувати проценти за користування позикою до фактичного повернення позики.

В апеляційній скарзі представник позивача не погоджується також із застосованими судом першої інстанції до спірних правовідносин висновками Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі 310/11534/13-ц, вважаючи вказані правовідносини неоднорідними. При цьому, представник позивача в апеляційній скарзі послався на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення грошового боргу.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про задоволення апеляційної скарги та представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про залишення рішення суду без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ураховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних у сумі 923 грн 49 коп. та інфляційних втрат у сумі 2216 грн 02 коп. сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду в зазначеній частині не є предметом апеляційного перегляду.

Що стосується оскарженої частини рішення суду першої інстанції, то як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 23 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., та зареєстрований в реєстрі за № 4027 (а.с. 6).

Згідно умов вказаного договору відповідач позичила у позивача гроші в сумі 35000 грн. За домовленістю сторін за користування коштами відповідач зобов`язалась сплачувати щомісячно гроші в сумі 5250 грн із розрахунку 0,5% в день від суми позики. Строк повернення позики був встановлений до 23 червня 2016 року (пункти 1.1, 1.2 договору позики).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2018 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму коштів за договором позики, що складається із: суми боргу за договором позики у розмірі 35000 грн, суми процентів за користування позикою у розмірі 64150 грн, інфляційних збитків на суму 1719 грн 66 коп., 3 % річних у сумі 1498 грн 71 коп., а всього коштів у сумі 102367 грн 37 коп. (а.с. 8-9, 10-12).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Сумської області Мукореза О.Л. від 19 жовтня 2018 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 591/5068/16-ц, виданого Зарічним районним судом м. Суми про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми коштів за договором позики, що складається із: суми боргу за договором позики у розмірі 35000 грн, суми процентів за користування позикою у сумі 64150 грн, інфляційних збитків на суму 1719 грн 66 коп., 3 % річних на суму 1498 грн 71 коп., а всього у сумі 102367 грн 37 коп. (а.с. 56).

Як вбачається з постанови приватного виконавця, заборгованість за виконавчим документом в сумі 102367 грн 37 коп. погашено в повному обсязі у такі періоди: 13653 грн 17 коп. перераховано п/д 24 від 05 червня 2018 року; 9090 грн 91 коп. перераховано п/д 81 від 16 липня 2018 року; 9090 грн 91 коп. перераховано п/д 185 від 31 серпня 2018 року; 40000 грн сплачено боржником напряму стягувачу згідно квитанції КБ Приватбанк від 10 вересня 2018 року; 30532 грн 38 коп. перераховано п/д 293 від 19 жовтня 2018 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за договором позики, суд першої інстанції, установивши, що сторонами договору позики був обумовлений кінцевий строк повернення позики, а саме - до 23 червня 2016 року, дійшов висновку, що право позикодавця нараховувати передбачені договором позики проценти припинилось після спливу визначеного договором строку повернення позики, ураховуючи, що попереднім судовим рішенням, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача всю суму боргу за договором позики.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У частині 1 статті 1049 ЦК України йдеться про те, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як передбачено частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Вимогами статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у межах кінцевого строку повернення позики, тобто до 23 червня 2016 року, відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві визначену сторонами щомісячну суму позики і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 24 червня 2016 року відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку повернення позики.

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку повернення позики, тобто, що право позикодавця нараховувати передбачені договором позики проценти припинилось після спливу визначеного договором строку повернення позики.

Відтак, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такого правового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, які відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України мають враховуватись судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином, ураховуючи, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2018 року, заборгованість за договором позики указана у повному обсязі, тому у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, так як зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції правовідносин та норм права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Зокрема, посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування до спірних правовідносин висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц не заслуговує на увагу колегії суддів, оскільки зроблені у вказаній постанові Верховного Суду висновки щодо стягнення процентів за договором позики за весь час користування позикою стосуються тих договорів позики, в яких строк виконання позичальником його зобов`язань визначений моментом пред`явлення вимоги. Натомість, у даних спірних правовідносинах сторонами визначено строк повернення позики, а саме: до 23 червня 2016 року, тобто, укладений сторонами договір позики є строком. Отже, у вказаній постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц не викладені висновки, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин у даній цивільній справі.

До доводів апеляційної скарги про те, що проценти за користування позикою, виходячи з умов укладеного сторонами у даній справі договору, мають сплачуватись за весь час користування коштами колегія суддів відноситься критично, так як ураховуючи, що сторонами не було досягнуто іншої домовленості про виплату процентів, як тієї, що проценти мають сплачуватись щомісячно лише у межах погодженого строку повернення кредиту, тобто, до 23 червня 2016 року (пункт 1.2 договору позики).

Крім того, на думку колегії суддів, позивач помилково трактує висновки судів у попередніх судових рішеннях щодо стягнення з відповідача боргу за договором позики, як встановлені ними обставини.

Також, на думку колегії суддів, обставини того, що у даній справі відповідач повертала борг після настання строку виконання договору ще не свідчить про погодження її на зміну умов договору стосовно сплати процентів до фактичного виконання зобов`язань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, виходячи із оскарженої частини рішення суду, не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу судових витрат зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 1; 375; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 березня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 27 травня 2019 року.

Головуючий: С.Г.Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.І. Собина

Т.А.Левченко