Справа № 303/7030/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря - Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 26 березня 2018 року (головуючи суддя Куцкір Ю.Ю.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ві Ес Банк», ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнання недійсним (незаконним) кредитний договір від 06.06.2008, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк»).

Позов мотивований тим, що за договором купівлі-продажу від 22.06.2011 вона придбала у ОСОБА_5 будинок, який розташований в АДРЕСА_1. Вказувала, що на час укладення даного договору будинок під забороною (арештом) та у заставі не перебував.

30.11.2016 позивач отримала копію заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду від 07.11.2016 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Із даного рішення вона дізналась, що 06.06.2008 ОСОБА_4 отримав від ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») кредит у сумі 115 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних з кінцевим терміном повернення 03.06.2033.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 06.06.2008 між ПАТ «ВіЕс Банк» і ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_4 передав в іпотеку будинок у АДРЕСА_1.

Саме цей будинок у червні 22.06.2011 придбала ОСОБА_1

Позивач вважає, що кредитний договір є незаконним та таким, що суперечить вимогам законодавства, оскільки грошове зобов`язання як кредитора так і позичальника у кредитному договорі не виражене у грошовій одиниці України - гривні, а у іноземній, що у свою чергу призводить до недійсності договору.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що я гривня є єдиним законним платіжним засобом на території України, а тому укладення кредитного договору в іноземній валюті суперечить чинному законодавству.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Апелянт повторно надіслала до апеляційного суду заяву, в якій просила відкласти розгляд справи через хворобу. Зазначала, що на підтвердження цих обставин суду буде надано відповідну довідку. Заява аналогічного змісту надходила на адресу апеляційного суду 04.12.2018. Проте жодної інформації щодо стану здоров'я апелянта до суду не надходило. Зважаючи на те, що позиція апелянта апеляційному суду відома - така викладена у позовній заяві та у апеляційній скарзі, судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів про те, що укладенням відповідачами оспорюваного договору були порушені її права та законні інтереси.

Судова колегії погоджується з такими висновками місцевого суду.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 06.06.2008 між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ ВіЕс Банк) та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №KF 49826, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у розмірі 115000 доларів США, строком на 15 років. Цього ж числа, з метою виконання умов кредитного договору, між ними був укладений іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_4 передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, разом з його приналежностями, за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15.03.2011 позов ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредитному договору №KF 49826 було задоволено та стягнуто з останнього на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість у розмірі 1292541,72 гривень (а.с. 44-45).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с.141-146) ОСОБА_4 був власником домоволодіння в АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2008. В подальшому, на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.12.2009 право власності на це домоволодіння було зареєстровано за ОСОБА_6, а на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2010 власником домоволодіння зареєстровано ОСОБА_5 Згідно договору купівлі-продажу від 22.06.2011 у ОСОБА_5 це домоволодіння придбала позивач ОСОБА_1 (а.с.15-20).

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 07.11.2016 (а.с. 10-13) та повторним заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 28.07.2017 у справі № 303/3050/16-ц (а.с. 49-56) позов ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено частково - відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про іпотеку», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KF 49826 від 06.06.2008, укладеним між ВАТ «Електрон Банк» (пронаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_4, звернуто стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння в АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_7

Вказане рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28.07.2017 залишено без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 19.12.2017 (а.с. 58-65).

ОСОБА_1 оспорює кредитний договір, укладений між ВАТ «Електрон Банк» (пронаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_4, як власник домоволодіння, на яке звернуто стягнення.

Як зазначено у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України 03.09.2015 у справі № 6-84цс14, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017 - ст. 4 ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Також обраний спосіб захисту повинен відповідати критеріям ефективності, тобто повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Оскільки оспорюваний кредитний договір було укладено між ВАТ «Електрон Банк» (пронаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_4,06.06.2008, а ОСОБА_1 стала власником домоволодіння, на яке звернуто стягнення, у 2011 році, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів про те, що укладений між відповідачами кредитний договір порушує її права та законні інтереси.

Посилання на висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 25.02.2016 у справі 6-605цс16 є безпідставним, оскільки у вказаній справі позивачі оспорювали договір купівлі-продажу майна, яке ними було передано в іпотеку.

Оскільки оспорюваний кредитний договір не порушує права та законні інтереси позивача, питання правомірності укладення такого договору в іноземній валюті апеляційним судом не досліджується.

За таких обставин, висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 є правильним. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 26 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 лютого 2019 року.

Головуюча:

Судді: