Провадження №22-ц/812/521/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 квітня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №478/295/18 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення, яке постановив Казанківський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Томашевського Олександра Олександровича о 10 годині у приміщенні цього суду 02 січня 2019 року, повний текст якого складений в той же день, за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У березні 2018 р. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що сторони уклали додаткову угоду від 24 лютого 2016 р., відповідно до якої з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за договором № б/н від 20 травня 2011 р., укладеного між Банком та ОСОБА_1, була встановлена заборгованість у розмірі 56 471 грн. 56 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за умови належного виконання зобов'язань.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов Додаткової угоди №2, внаслідок чого станом на 21 грудня 2017 р. утворилась заборгованість по сплаті кредиту у загальному розмірі 77 793 грн. 31 коп., з яких 43 204 грн. 86 коп. - заборгованість за кредитом, 2 438 грн. 96 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 18 539 грн. 58 коп. - заборгованість за пенею, а також штраф - 13 609 грн. 91 коп., позивач просив стягнути зазначену заборгованість, а також судові витрати в розмірі 1 762 грн.

Заочним рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2018 р. позов Банку задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість у розмірі 59253 грн. 73 коп. та 1341 грн. судового збору.

Ухвалою того ж суду від 18 червня 2018 р. вказане заочне рішення за заявою ОСОБА_1 було скасовано.

В своїх запереченнях на позов відповідачка зазначала, що не підписувала додаткову угоду № 2 та «Умови та Правила надання банківських послуг», позивачем не надано графік платежів за договором та пам'ятка клієнта, розрахунок заборгованості, відповідач належно сплачувала заборгованість перед Банком та повернула усі кошти, але позивач встановив новий ліміт вже із заборгованістю. Також відповідач хоча і не заперечує факт отримання кредитної картки та користування нею, але заперечує факт отримання від позивача грошових коштів у розмірі 43 204 грн. 86 коп. вказала, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду (який розпочався з 04 квітня 2013 р.) як до основної суми заборгованості, так і до пені, а нарахування одночасно пені та штрафу є незаконним, у зв'язку з чим просила суд відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 02 січня 2019 р. в задоволенні позову Банку відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що протягом 2016 р. між позивачем та відповідачем було укладено дві додаткові угоди: в лютому та жовтні відповідно, якими було оформлено додаткові домовленості до основного договору про надання банківських послуг, визначено новий розмір заборгованості, зобов'язання щодо її сплати та інші умови.

Факт наявності додаткової угоди від 25 жовтня 2016 р. є свідченням зміни зобов'язань відповідача перед позивачем за попередньою угодою.

Суд дійшов висновку, що надані позивачем розрахунок заборгованості за договором № 569151 від 24 лютого 2016 р. (додатковою угодою № 1) та банківські виписки в підтвердження неналежного виконання умов додаткової угоди № 1 від 24 лютого 2016 р. та наявності у відповідача заборгованості не є належними доказами заявлених вимог, оскільки не містять інформації щодо предмету доказування.

З огляду на наведені документи суд позбавлений можливості встановити розмір заборгованості у відповідача по реально існуючим зобов'язанням, визначеним в додатковій угоді № 2 від 25 жовтня 2016 р., оскільки з них не вбачається врахування такої угоди, перенесення заборгованості на рахунок відповідача на умовах нової угоди, початок виникнення та нарахування заборгованості за новими зобов'язаннями тощо.

Враховуючи встановлені судом обставини та з огляду на той факт, що позивач не вказує на наявність порушень відповідачем умов додаткової угоди № 2 від 26 жовтня 2016 р., в результаті чого утворилась заборгованість, - суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх недоведеність.

Одночасне наведення таких підстав для відмови в задоволенні позову (недоведеність і пропуск строку звернення до суду) носить взаємовиключний характер, тому що відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду можливо лише в разі встановлення при розгляді спору, що позов є доведеним (п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»). За таких обставин, судом не досліджувались наведені відповідачем обставини щодо пропуску строку позовної давності відповідачем.

В апеляційній скарзі Банк вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зі змісту заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що вони містять всі істотні умови договору про надання фінансових послуг, передбачені главою 71 ЦК України. Таким чином, відповідач уклав кредитний договір, а саме - договір приєднання з позивачем, вона була ознайомлена та згодна з умовами надання банківських послуг. Під час розгляду справи позивачем надано до суду виписку про рух коштів, що є первинним документом, з якого вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами. Суд безпідставно не взяв до уваги виписку за кредитним договором № 569151 від 24 лютого 2016 р.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду в повній мірі таким вимогам закону не відповідає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Суд в порушення вказаних процесуальних норм не вжив заходів щодо повного та всебічного встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо укладання кредитного договору, отримання кредитних коштів відповідачем, не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості, чи підтверджується такий розрахунок виписками по рахункам на ім'я ОСОБА_1, які містить операції по рахункам клієнта, не роз'яснив позивачеві наслідки невчинення процесуальних дій, зокрема щодо надання додаткових виписок по рахункам відповідача.

Відповідно до частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Враховуючи викладені вимоги закону, обставини справи, з метою виконання вимог цивільного законодавства, усунення суду першої інстанції від повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість дослідження наданих позивачем до апеляційної скарги та додатково до суду апеляційної інстанції доказів: витягу з програмного комплексу банка, виписки за картковим рахунком, виписки за рахунками обліку заборгованості (т. 2 а.с. 30-81).

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 20 травня 2011 р. ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим заповнила та підписала анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (т. 1 а.с. 6).

Своїм підписом в анкеті-заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які надавались їй у письмовому вигляді для ознайомлення, складають договір про надання банківських послуг.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_1, підписавши заяву, пройшовши ідентифікацію клієнта, отримавши та ознайомившись із Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, уклала з позивачем договір про надання банківських послуг, що підтвердила своїм підписом в анкеті-заяві.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу та приєднання до Умов і правил, Тарифів) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг в тому числі кредитування, та виконання умов договору, в тому числі - відповідальність сторін визначені Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Згідно наданих позивачем виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 104-122), яка відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом, виписок за картковим рахунком(т. 2 а.с. 32-52), витягу з програмного комплексу (т. 2 а.с. 30) після укладання договору про надання банківських послуг ОСОБА_1 отримала у Банку кредитні картки (№ НОМЕР_2 з терміном дії 11/14, № НОМЕР_3 з терміном дії 02/16, № НОМЕР_9 з терміном дії 03/16, НОМЕР_4 з терміном дії 07/16, НОМЕР_5 з терміном дії 08/16, НОМЕР_6 з терміном дії 01/17, НОМЕР_7 з терміном дії 01/17, НОМЕР_8 з терміном дії 01/17), за допомогою яких використовувала кредитні кошти, надані позивачем.

В подальшому на підставі договору про надання банківських послуг відповідач отримувала від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, розміри якого неодноразово збільшувались.

Таким чином і таке підтверджується наведеними вище доказами в їх сукупності, 20 травня 2011 р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (далі - Договір), в межах умов якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжні картки.

Тобто Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Банк виконав передбачені Договором зобов'язання, надавши відповідачу кредит у вигляді ліміту на кредитну картку.

Як вбачається з виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1, відповідач систематично використовував кредитні кошти та проводила виплати обов'язкових за умовами договору платежів.

Факт укладання договору про надання банківських послуг, отримання кредитних карток та використання кредитних коштів відповідач не оспорювала, але згідно заяви про перегляд заочного рішення заперечувала використання кредитних коштів у визначених в позовній заяві розмірах.

Однак, 24 лютого 2016 р. між Банком та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 1 до договору про надання банківських послуг від 04 квітня 2013 р. (т. 1 а.с. 171), за умовами якої сторони домовились про наступне: зменшити розмір заборгованості ОСОБА_1, що виникла з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, а саме - пеню на 7 445 грн. 07 коп.; встановити на дату підписання цієї додаткової угоди, що розмір заборгованості за договором становить 68 213 грн. 49 коп.; дата остаточного погашення заборгованості за договором - 24 лютого 2019 р., щомісячний платіж складає 2 911 грн. 36 коп.; з моменту підписання сторонами цієї додаткової угоди, за умови належного виконання позичальником своїх зобов'язань по сплаті платежів, позичальник за користування кредитом сплачує відсотки в розмірі 30% річних, при цьому всі комісії та винагороди за договором не нараховуються; погашення заборгованості здійснюється з 20 по 25 число кожного місяця у відповідності до Графіку погашення заборгованості (додаток № 1) шляхом перерахування коштів на транзитний рахунок НОМЕР_10; у разі порушення позичальником будь-яких із зобов'язань, передбачених цією додатковою угодою понад 30 днів, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-й день), позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15% від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення та штраф у розмірі 7 445,07 грн.

25 жовтня 2016 р. між Банком та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 2 до договору про надання банківських послуг від 04 квітня 2013 р. (т. 1 а.с. 170), за умовами якої сторони домовились про наступне: зменшити розмір заборгованості ОСОБА_1, що виникла з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, а саме - пеню на 13 609 грн. 91 коп.; встановити на дату підписання цієї додаткової угоди, що розмір заборгованості за договором становить 56 471 грн. 56 коп.; дата остаточного погашення заборгованості за договором - 24 лютого 2019 р., щомісячний платіж складає 2 911 грн. 36 коп.; з моменту підписання сторонами цієї додаткової угоди, за умови належного виконання позичальником своїх зобов'язань по сплаті платежів, позичальник за користування кредитом сплачує відсотки в розмірі 30% річних, при цьому всі комісії та винагороди за договором не нараховуються; погашення заборгованості здійснюється з 20 по 25 число кожного місяця у відповідності до Графіку погашення заборгованості (додаток № 1) шляхом перерахування коштів на транзитний рахунок НОМЕР_10; у разі порушення позичальником будь-яких із зобов'язань, передбачених цією додатковою угодою понад 30 днів, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-й день), позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15% від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення та штраф у розмірі 13 609 грн. 91 коп.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі викладених вище доказів встановив, що між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг та дві додаткової угоди (у лютому та у жовтні 2016 р.), якими сторони визначили зміни до попередніх зобов'язань, а саме - розмір заборгованості за кредитом, порядок, умови та строк її повернення. Такі висновки суду першої інстанції не оспорюються учасниками справи в апеляційному порядку, а тому відсутні підстави для їх переоцінки в силу положень ч. 2 ст. 367 ЦПК України.

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у ОСОБА_1 утворилась заборгованість станом на 21 грудня 2017 р. в загальному розмірі 77 793 грн. 31 коп., з яких заборгованість за кредитом - 43 204 грн. 86 коп., за процентами за користування кредитом - 2 438 грн. 96 коп., пеня - 18 539 грн. 58 коп. та штраф - 13 609 грн. 91 коп.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із неможливості на підставі наданих позивачем доказів (виписок по рахункам відповідача) встановити розмір заборгованості останньої за кредитом, оскільки ці доказі не містять відображення умов додаткової угоди від 25 жовтня 2016 р.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду про недоведеність позовних вимог, а саме - щодо наявності заборгованості та відсутності доказів врахування умов Додаткової угоди № 2, а також заперечення ОСОБА_1 в суді першої інстанції розміру заборгованості за кредитом.

На підставі наявних у справі доказів, зокрема, відомостей з виписок по особовим (картковим) рахункам відповідача, виписок за рахунками обліку заборгованості, виписок по рахунку № НОМЕР_10, який був зазначений як транзитний рахунок для виконання додаткових угод, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, із зазначених доказів вбачається, що кредит ОСОБА_1 надавався у вигляді поновлюваної кредитної лінії. Відповідач неодноразово погашала заборгованість та повторно отримувала кредитні кошти, що спростовує заперечення ОСОБА_1 про неможливість отримання коштів у зазначеній в позові сумі. При цьому облік сум отриманого кредиту, процентів за його використання, неустойки та інших платежів здійснювався на цьому ж картковому рахунку, без окремого обліку складових заборгованості.

Станом на 31 січня 2016 р. загальна сума заборгованості за картковим рахунком склала 72 051 грн. 30 коп., що підтверджується виписками за картковим рахунком.

У зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань відповідача з повернення сум отриманого кредиту та сплати процентів по вказаному кредитному рахунку та з метою надання позичальнику сприятливих умов для виконання її зобов'язань між Банком та відповідачем 24 лютого 2016 р. було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору.

Відповідно до цієї угоди сторони дійшли згоди про зменшення суми заборгованості за кредитним договором на 7 445 грн. 07 коп., погодили розмір заборгованості по тілу кредиту, визначивши її в сумі 68 213 грн. 49 коп., та встановили новий порядок та строки погашення цієї заборгованості (щомісячними платежами по 2 911 грн. 36 коп. до 24 лютого 2019 р.).

На виконання цієї угоди Банк припинив нарахування заборгованості по картковому рахунку шляхом зарахування на нього 24 лютого 2016 р. 75 658 грн. 56 коп. (7445,07 грн.+ 68213,49 грн.), після чого обліковував заборгованість відповідача на окремих рахунках бухгалтерського обліку згідно із Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою правління НБУ від 17 червня 2004 р. № 280 (в редакції чинній на дату проведення відповідних операцій).

У виписці по рахунку НОМЕР_11 (тіло кредиту) видача кредиту в загальній сумі 68 213 грн. 49 коп. відображена за дебетом рахунку операціями на суму 14 105 грн. та на суму 54 108 грн. 49 коп.

З квітня 2016 року виконання умов договору із врахуванням Додаткової угоди № 1 здійснювалося відповідачем із значними порушеннями строків платежів, а платіж за серпень 2016 р. взагалі не було внесено.

На підставі п. 1.6.3. Додаткової угоди № 1 залишок заборгованості за тілом кредиту в сумі 60 391 грн. 49 коп. 27 серпня 2016 р. було перенесено з рахунку НОМЕР_11 (тіло кредиту) на рахунок НОМЕР_12 (прострочене тіло кредиту).

Відповідно до вимог ст. 534 ЦК України платежі в період з 02 вересня 2016 р. по 24 жовтня 2016 р. в загальній сумі 9 560 грн. 02 коп. були спрямовані на погашення заборгованості по сплаті пені.

З метою подальшого врегулювання порядку погашення кредитної заборгованості між позивачем та відповідачем 25 жовтня 2016 р. було укладено Додаткову угоду № 2 до кредитного договору.

Згідно умов цієї угоди сторони дійшли згоди про зменшення суми заборгованості до 56 471 грн. 56 коп. На виконання цієї угоди позивач припинив нарахування пені за кредитним договором, 01 листопада 2016 р. повернув кошти, отримані від ОСОБА_1 в рахунок погашення пені в сумі 9 560 грн. 02 коп. на транзитний рахунок НОМЕР_10, спрямувавши їх: в сумі 3 000 грн. - на рахунок НОМЕР_13 (прострочені відсотки) та в сумі 6 560 грн. 02 коп. - на рахунок НОМЕР_12 (прострочене тіло кредиту).

Решта заборгованості за тілом кредиту в сумі 56 471 грн. 56 коп. не була погашена відповідачем, а внаслідок укладення Додаткової угоди № 2 переведена з рахунку НОМЕР_12 (прострочене тіло кредиту) на транзитний рахунок НОМЕР_10 з наступним перерахуванням для обліку на рахунок НОМЕР_11 (тіло кредиту).

Всі наступні платежі відповідача в рахунок погашення заборгованості враховані в повному обсязі, їх отримання та подальший розподіл по рахунках обліку заборгованості відображені в виписці по транзитному рахунку НОМЕР_10 та враховані при визначені розміру заборгованості в розрахунку, який додано до позовної заяви.

Доказів протилежного ОСОБА_1 суду не надано, а тому колегія суддів вважає доведеним визначений позивачем розмір заборгованості по кредиту (43 204 грн. 86 коп.) та процентам за користування кредитом (2 438 грн. 96 коп.).

Щодо вимог про стягнення неустойки (пені, штрафів).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Неустойка є одним з видів забезпечення виконання зобов'язання (ст. 546 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Як вбачається з умов Додаткової угоди № 2 сторони домовились, що у разі порушення позичальником будь-яких із зобов'язань, передбачених цією додатковою угодою понад 30 днів, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-й день), позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15% від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення та також сплачує штраф у розмірі 13 609 грн. 91 коп.

Таким чином фактично за одне й те саме порушення умов договору - несвоєчасне повернення кредитних коштів та процентів, у договорі передбачено два види відповідальності.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 р.

Виходячи з викладених обставин справи, положень закону та правової позиції, на відповідача може бути покладено лише один вид цивільно-правової відповідальності, а саме - штраф.

За такого у зв'язку із порушенням відповідачем умов договору щодо повернення кредитних коштів з нього на користь позивача необхідно стягнути крім суми заборгованості за кредитом та за процентами за користування кредитними коштами також і передбачений договорами штраф -13 609 грн. 91 коп.

Щодо аргументів відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, колегія суддів їх відхиляє, враховуючи таке.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

09 липня 2018 р. ОСОБА_1 подала до суду заперечення на позов (т. 1 а.с. 84-92), в яких також просила про застосування строків позовної давності. Так, в заяві вказано, що позивач, звернувшись з позовом, пропустив строк позовної давності за усіма вимогами, оскільки початком перебігу позовної давності є 04 квітня 2013 р.

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так наприклад, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

За домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена або скорочена, про що повинен бути укладений договір в письмовій формі (ст. 259 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 р. у справі № 6-154цс15.

За умовами договору (Додаткові угоди № 1, №2) погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником шляхом внесення коштів щомісяця (з 20 по 25 число), погашення кредиту в повному обсязі - не пізніше 24 лютого 2019 р.

В ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Додаткові угоди були укладені сторонами 24 лютого 2016 р. та 25 жовтня 2016 р., а тому, звернувшись з позовом до суду 26 лютого 2018 р. позивач не пропустив визначений законом строк позовної давності як щодо стягнення періодичних платежів, так і до повернення заборгованості в цілому.

Щодо доводів відповідача, про те, що визначена позивачем заборгованість виникла до 04 березня 2013 р., то згідно із наявними у справі витягами по особовим (картковим) рахункам, відповідач протягом 2012-2014 років здійснювала операції із часткового повернення заборгованості за кредитними коштами, тобто вчиняла дії, що свідчать про визнання своїх боргових зобов'язань та переривання в силу ч. 1 ст. 264 ЦПК України строків позовної давності.

Враховуючи, що рішення суду ухвалено з порушеннями положень матеріального закону, воно в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення зазначених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, необхідно відповідно змінити і розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.

При зверненні до суду з позовною заявою позивачем було сплачено 1 762 грн. судового збору, за подання апеляційної скарги - 2 643 грн., що разом становить 4 405 грн., які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам (59 253 грн. 73 коп.) від загальної суми позовних вимог (77 793 грн. 31 коп.), що становить 3 355 грн. 21 коп. (59253,73 х 4405 : 77793,31).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 02 січня 2019 року скасувати, постановити по справі нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , рахунок № НОМЕР_14, МФО № 305299, 59 253 (п'ятдесят дев'ять тисяч двісті п'ятдесят три) грн. 73 коп. заборгованості за кредитним договором, з яких: заборгованість за кредитом - 43 204 грн. 86 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 2 438 грн. 96 коп., штраф - 13 609 грн. 91 коп., а також 3 355 грн. (три тисячі триста п'ятдесят п'ять) 21 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 26 квітня 2019 року