РОЗІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 327/10/19
Провадження № 2/327/27/2019
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10.04.2019 року смт.Розівка
Розівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Антіпової Т.А.,
за участю секретаря судового засідання Літвінової Т.А.,
за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду смт. Розівка цивільну справу за позовом Акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
15 січня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.06.2012 року у розмірі 15 010 грн. 43 коп., яка склалася із заборгованості по процентам за користування кредитом 7 478 грн. 10 коп., заборгованості за пенею 6 341 грн. 36 коп., штрафи: фіксована частина 500 грн. 00 коп.; процентна складова 690 грн. 97 коп. Також, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму понесених судових витрат у розмірі 1 762 грн. 00 коп.
Відповідно до ухвали Розівського районного суду Запорізької області від 16.01.2019 року зазначена позовна заява залишена без руху та позивачеві надано строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків (а.с. 39).
12.02.2019 року позивачем виконані вимоги ухвали суду від 16.01.2019 року та усунені зазначені в ній недоліки (42-70).
Відповідно до ухвали Розівського районного суду Запорізької області від 27.02.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 76).

В судове засідання представник позивача не прибув, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення (а.с. 35).
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час і місце його проведення повідомлена належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву до суду не надала, клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без її участі не заявляла (а.с. 92,146).
За письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України.
Виходячи з наведеного, а також положень ч.3 ст.211, ст.280 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та їх представників.
У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Суд, з'ясувавши позицію позивача у справі, викладену у позовній заяві, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).
За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Щодо укладення між сторонами кредитного договору судом встановлено наступне.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України.
За визначенням ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.
Статтею 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.
Судом встановлено, що 21.06.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір шляхом заповнення анкети - заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає договір про надання банківських послуг. На підставі зазначеного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
У Анкеті-заяві зазначено, що позичальник ознайомлений і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що разом із цією заявою становлять договір про надання банківських послуг.
Вказана Анкета-заява підписана відповідачем 21.06.2012 року (а.с. 8).
Щодо отримання відповідачем кредитних коштів та виконанням ним умов договору судом встановлено наступне.
Відповідно до умов договору ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 4 700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Позивачем до позову наданий витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-258 (надалі Умови та правила).
З п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що відповідач зобовязався погашати заборгованість за кредитом, процентам за користуванням ним, перевитратами платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до пункту 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону при припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Судом встановлено, що протягом дії укладеного кредитного договору жодна з його сторін не заявила про його припинення, а тому він автоматично був пролонгований, отже строк дії кредитного договору не закінчився.
Відповідно до наданої представником позивача АТ КБ «Приватбанк» виписці по особовому рахунку відповідача за період з 21.06.2012 року по 12.11.2018 року вбачається, що відповідач в період часу з 21.06.2012 року по липень 2016 року активно користувався кредитною картою, знімала з неї готівкові кошти, придбавала за її допомогою товари та вносила готівкові кошти на вказану карту через термінал самообслуговування в смт. Розівка Розівського району Запорізької області (а.с. 49-54).
Щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 7 478,10 грн., суд виходить з наступного.
Одним із видів порушення зобовязання є прострочення виконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Відповідно до п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою ОСОБА_1 нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на офіційному сайті банку, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік. Одночасно пунктом 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 58). Відповідно до п.1.1.5.2 до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам. (а.с. 60).
Враховуючи наведені положення статті 1054 ЦК України, пунктів 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою та пунктом 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, вимога про стягнення процентів є обґрунтованою.
Проте, суд не погоджується з розміром процентів, з огляду на наступне.
За змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобовязання необхідно дотримувати визначені у договору строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобовязання є його порушенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання.
Вказане підтверджується позицією ОСОБА_3 Верховного Суду, висловленої у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.
Судом встановлено, що відповідно до анкети-заяви від 21.06.2012 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 4 700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Отже, у цій справі сторони погодили, що строк дії договору відповідає строку дії картки останній день місяця січня 2018 року.
Таким чином, кінцевим строком повернення кредиту, згідно до даного кредитного договору, є останній день січня місяця 2018 року, що відповідає строку дії останньої кредитної картки за даним договором.
Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та клієнтом ОСОБА_2, станом на кінцевий строк повернення кредиту 31.01.2018 року, загальне сальдо заборгованості відповідача за відсотками становить 359,04 грн. (а.с. 7 зворотній бік).
З правової позиції, яка міститься в Постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження №14-10цс18 слідує, що зі спливом строку кредитування припиняється право позивача (банку) нараховувати проценти за кредитом, передбачені кредитним договором, але останній набуває права на застосування до боржника відповідальності, яка передбачена положеннями ст. 625 ЦК України.
Зважаючи на цю правову позицію, у правовідносинах, що виникли між сторонами у цій справі, після 31 січня 2018 року - дати спливу строку кредитування, позивач не міг нараховувати проценти на підставі договору, а про застосування до боржника відповідальності за вимогами ст. 625 ЦК України в позові не просив.
Відтак, позовні вимоги про стягнення процентів підлягають задоволенню лише щодо заборгованості по процентам, яка нарахована станом на 31 січня 2018 року за наданим табличним розрахунком на цю дату в сумі 359,04 грн., та відповідно до правової позиції ОСОБА_3 Верховного Суду, висловленої у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В стягненні решти суми процентів за кредитом, нарахованих після цієї дати, позивачеві слід відмовити.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за пенею в сумі 6 341 грн. 36 коп. та штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: фіксована частина 500 грн. 00 коп.; процентна складова 690 грн. 97 коп., суд дійшов наступного висновку.
Підставою, яка породжує обовязок сплатити неустойку, є порушення боржником зобовязання (ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).
Судом встановлено порушення відповідачем зобовязання за кредитним договором б/н від 21.06.2012 року, в звязку із чим позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею у сумі 6 341,36 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Разом з тим, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Умовами Договору, а саме пунктом 1.1.5.25 передбачено застосування пені, як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення (а.с. 15 зворотній бік).
У той самий час, умовами цього Договору передбачена сплата штрафів, як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, а саме порушення строків платежів по будь-якому грошовому зобовязанню, передбаченому Договором, більш ніж на 30 днів (п.2.1.1.7.6) (а.с. 19 зворотній бік).
Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15).
В даному випадку два різних види штрафів і пеня, нараховані в один і той же період, на переконання суду, є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому є неправомірним їх одночасне застосування, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн. 00 коп.; процентна складова 690 грн. 97 коп. не підлягає задоволенню, оскільки за цей же період суд вважає необхідним і обґрунтованим стягнути пеню відповідно до витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», який є невід`ємною частиною договору.
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про часткову доведеність тих обставин, на які посилається АТ КБ «ПриватБанк», як на підставу своїх вимог до відповідача ОСОБА_2, а тому підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення заборгованості за Договором, яка станом на 12.11.2018 року складає: в сумі 6 700 гривень (шість тисяч сімсот) грн. 40 коп., з яких 359 (триста пятдесят девять) грн. 04 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом, 6 341 (шість тисяч триста сорок одна) грн. 36 коп. заборгованість за пенею, а також суму понесених судових витрат в розмірі 787 (сімсот вісімдесят шість) грн. 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме із ОСОБА_2 в сумі 787 грн. 00 коп., виходячи з розрахунку: (6 700 грн. 40 коп. (розмір задоволених позовних вимог) * 1 762 грн. 00 коп. (сума сплаченого судового збору) / 15 010 грн. 43 коп. (розмір заявлених позовних вимог) = 787 грн. 00 коп.
Керуючись ст. ст. 509, 526, 549, 610, 612, 626, 627, 629, 631, 634, 1048-1050, 1055 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 268, 280-284, 288, 289 ЦПК України, суд,
Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.
В задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення із ОСОБА_2 заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 01.02.2018 року по 12.11.2018 року у розмірі 7 119 (сім тисяч сто девятнадцять) грн. 06 копійок; штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн. 00 коп. та штраф (процентна складова) 690 (шістсот дев`яносто) грн. 75 коп. - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив - Розівським районним судом Запорізької області, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції - Розівський районний суд Запорізької області шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст заочного рішення виготовлено 15 квітня 2019 року.
Суддя: Т.А. Антіпова