ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4055/19 Справа № 212/3121/18 Суддя у 1-й інстанції - Хомініч С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12 грудня 2018 року, яке постановлено суддею Хомініч С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України, третя особа Прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 23.08.2012 року слідчим Довгинцівського району м. Кривого Рогу винесено постанову про порушення кримінальної справи по факту самовільного зайняття земельної ділянки.

26.04.2013 прокуратурою Довгинцівського району м. Кривого Рогу складений обвинувальний акт відносно неї за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 197-1, ч. 1 ст. 172 КК України, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000108 від 10.12.2012 року.

19.10.2015 року вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позивача визнано винною за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, за ознаками самовільного зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику та призначено їй покарання у виді штрафу в сумі 5100 грн, стягнувши його на користь держави. За ч. 1 ст. 172 КК України виправдано.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.01.2016 року вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.10.2015 року скасовано частково, а саме в частині обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 197-1 КК України та передано в цій частині на новий розгляд в суд першої інстанції.

07.04.2016 року Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області повернув обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 197-1 КК України для усунення недоліків.

17.11.2016 року Криворізькою місцевою прокуратурою № 1 Дніпропетровської області кримінальне провадження за № 0000108 внесене 10.12.2012 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України закрито у звязку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпані можливості їх отримання, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

21.11.2016 позивач отримала повідомлення про завершення досудового розслідування та закриття кримінального провадження.

Зазначала, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

В звязку з тим, що її незаконно притягли до кримінальної відповідальності, внаслідок чого був підірваний її авторитет, також вона втратила спокій, відносини з сусідами зіпсувалися, почалися плітки, вона жила в постійних стресах, залякуванні, просила суд стягнути на її користь за рахунок Державного бюджету України 500 000 00 грн. моральної шкоди шляхом списання вказаних коштів у безспірному порядку з Єдиного рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.12.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду задоволено частково, стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 165 177,10 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю. Зазначає, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено спеціальним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди, виходячи з Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік», має застосуватися не мінімальний розмір заробітної плати, а прожитковий мінімум для працездатних осіб. Крім того, жодних доказів заподіювання шкоди, причинного звязку між кримінальним, досудовим розслідуванням та погіршенням здоровя, позивач не надала.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідач - Державна казначейська служба України, будучи завчасно належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи ( а.с. 134).

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її адвоката ОСОБА_2, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, представника третьої особи Прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою слідчого СВ Довгинцівського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 23.08.2012 року винесено постанову про порушення кримінальної справи по факту самовільного зайняття земельної ділянки (а.с. 13).

Згідно витягу з матеріалів кримінального провадження №0000108 30.01.2013 року та 26.04.2013 року ОСОБА_1В повідомлено про підозру.

26.04.2013 року щодо ОСОБА_1 був складений обвинувальний акт, за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 197-1, ч. 1 ст. 172 КК України та 11.07.2013 року разом зі справою направлений до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для розгляду по суті (а.с.15-16).

Вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.10.2015 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в сумі 5100 грн. За ч. 1 ст. 172 КК України ОСОБА_1 виправдано (а.с.24-27).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.01.2016 частково скасовано вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.10.2015 щодо визнання ОСОБА_1 винною у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України. У виправдані її за ч. 1 ст. 172 КК України залишено без змін. Кримінальне провадження направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в частині обвинувачення за ч. 1 ст. 197 -1 КК України ( а.с.28-30).

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.04.2016 року повернуто обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 197-1 КК України у звязку з невідповідністю його вимогам ст. 291 КПК України ( а.с.31-32).

За результатами досудового розслідування процесуальним керівником ОСОБА_4 29.04.2016 року винесено постанову про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України ( а.с.10-12).

06.06.2016 року прокуратурою Дніпропетровської області постанову про закриття кримінального провадження скасовано як незаконну та винесену передчасно.

За результатами додаткового досудового розслідування прокурором Криворізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 17.11.2016 року винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000108 щодо ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у звязку з невстановленим достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримання (а.с.36-43 копій матеріалів кримінального провадження)

У цей же день процесуальним керівником винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.44-51 копій матеріалів кримінального провадження)

Постанова про закриття кримінального провадження не оскаржувалась та не скасовувалась.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_1 перебувала незаконно під слідством і до неї незаконно застосовувались примусові приводи. Визначаючи період незаконного перебування позивача під слідством, суд першої інстанції враховував рішення Конституційного Суду України N 9-рп/99 від 27.10.99 по справі N 1-15/99. Внаслідок незаконного перебування ОСОБА_1 під слідством, протягом 44 місяці 11 днів, за винятком періоду з 29.04.2016 року по 06.06.2016 року, коли кримінальне провадження було закрито, нормальний уклад життя позивача був порушений, у звязку із чим на її користь підлягає стягненню моральна шкода, визначена відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у розмірі не меншому однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством в сумі 165 177,10 грн.

Колегія суддів погоджується з такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи викладене, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебувала під слідством і судом 44 місяці та 11 днів, що є підставою для відшкодування на її користь моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», проводиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством і судом з 30.01.2013 року по 17.11.2016 року, за винятком періоду з 29.04.2016 року по 06.06.2016 року, коли кримінальне провадження було закрито, тобто 44 місяці 11 днів, чим їй було завдано моральної шкоди, розмір якої судом визначено у відповідності до обмежень, встановлених ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що розмір мінімальної заробітної плати, який слід було застосувати для обчислення моральної шкоди в цій справі, має відповідати мінімальному прожитковому мінімуму для працездатних осіб, колегією суддів відхиляються з наступних підстав.

Так, відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, на який посилається прокурор в апеляційній скарзі, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Однак, відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривень.

Тому, розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, що й було зроблено судом першої інстанції.

З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством на час розгляду справи, який складає 3 723 гривні, розмір компенсації моральної шкоди становить 165 177,10 гривень, виходячи з наступного розрахунку (3723 грн. х 44 міс.) + (124,10 грн. х 11 днів) = 165 177,10 грн.

Суд першої інстанції визначив розмір компенсації моральної шкоди в сумі 165 177,10 грн. з урахуванням вимог розумності, справедливості та врахував довготривалість моральних страждань позивача, їх глибину, та виходячи з роз'яснень Постанов Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мала би надати позивач для підтвердження заподіяння їй моральної шкоди спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що внаслідок перебування позивача під слідством та судом був порушений її життєвий ритм, нормальні звязки, її почали уникати знайомі та колеги, через що вона втратила звичайний нормальний настрій, здоровий сон, стала відчувати постійну пригніченість, знервованість та напруженість, перебувала у стані постійного стресу, тобто була позбавлена можливості вести звичайний спосіб життя. Позивач була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та спрямувати свої зусилля на захист і відновлення попереднього становища.

Отже суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що перебування позивача під слідством та судом, мали негативні наслідки і пов'язані з цим душевні та моральні страждання.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби в частині стягнення моральної шкоди саме з Державної казначейської служби.

Згідно із п. п. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Отже, висновок суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди з відповідача, яке проводиться Державною казначейською службою України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог ст. ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України, є вірним.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законними та обґрунтованими і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки ці доводи суттєвими не являються, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: