У х в а л а

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 2-1678/2005

провадження № 61-34006св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Смак», комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості»,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Одеська міська рада,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Одеської міської ради на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року у складі суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Погорєлової С. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Смак» (далі - ТОВ «Смак»), комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» (далі - КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості») про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності та зобов'язання вчинити дії.

Позов мотивовано тим, що 01 жовтня 2004 року між ним та ТОВ «Смак» було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу об'єктів роздрібної торгівлі (кіосків), які розміщені за адресами: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_7. Вказані дрібнооптові торгові кіоски є окремими нежитловими одноповерховими капітальними будівлями (кам'яна основа) на земельних ділянках під ними. Вказував, що згідно умов договору позивач сплатив грошові кошти, а відповідач передав згідно акта прийому-передачі вказане нерухоме майно позивачу. Розпорядженням Приморської районної адміністрації зазначеним об'єктам нерухомості присвоєно окремі поштові адреси. ОСОБА_1 зазначав, що відповідач не виконав умови договору щодо переоформлення та реєстрації за ним права власності протягом семи днів з моменту передачі майна, а тільки передав узгоджувальну документацію на розміщення вказаних кіосків. Посвідчити нотаріально договір купівлі-продажу позивач не може з причин, які від нього не залежать, а КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» відмовляється зареєструвати за ним право власності на вказане нерухоме майно.

Посилаючись на викладені обставини, просив визнати дійсним договір купівлі-продажу від 01 жовтня 2004 року нерухомого майна, яке розміщене за адресами: АДРЕСА_1, загальною площею - 7,1 кв. м; АДРЕСА_2, загальною площею - 7,1 кв. м; АДРЕСА_3, загальною площею - 7,1 кв. м; АДРЕСА_4, загальною площею - 7,1 кв. м; АДРЕСА_5, загальною площею - 7,1 кв. м; АДРЕСА_6, загальною площею - 7,1 кв. м; АДРЕСА_7, загальною площею - 7,1 кв. м; визнати за ОСОБА_1 право власності на вищезазначене нерухоме майно та зобов'язати КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на зазначене нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2005 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке розташоване за адресами: АДРЕСА_1, загальною площею - 7,1 кв. м.; АДРЕСА_2, загальною площею - 7,1 кв. м.; АДРЕСА_3, загальною площею - 7,1 кв. м.; АДРЕСА_4, загальною площею - 7,1 кв. м.; АДРЕСА_5, загальною площею - 7,1 кв. м.; АДРЕСА_6, загальною площею - 7,1 кв. м.; АДРЕСА_7, загальною площею - 7,1 кв. м. Визнано право власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею - 7,1 кв. м.; АДРЕСА_2, загальною площею - 7,1 кв. м.; м. Одеса, АДРЕСА_3, загальною площею - 7,1 кв. м.; м. Одеса, АДРЕСА_4, загальною площею - 7,1 кв. м.; м. Одеса, АДРЕСА_5, загальною площею - 7,1 кв. м.; м. Одеса, АДРЕСА_6, загальною площею - 7,1 кв. м.; АДРЕСА_7, загальною площею - 7,1 кв. м. Зобов'язано комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на вищезазначене нерухоме майно. Допущено негайне виконання рішення суду.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до умов договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2004 року ОСОБА_1 придбав у ТОВ «Смак» об'єкти роздрібної торгівлі (кіоски). Договір було укладено у простій письмовій формі, проте відповідач не виконав умови договору щодо переоформлення та реєстрації за позивачем права власності на нерухоме майно протягом семи днів з моменту передачі майна. Позивач є єдиним власником майна, однак позбавлений права розпорядитися ним, як власник майна, у зв'язку із чим суд першої інстанції вважав за можливе захистити порушене право позивача шляхом визнання дійсним договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2004 року та визнати за позивачем право власності на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2005 року закрито.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що апеляційна скарга Одеської міської ради подана із порушенням частини третьої статті 297 ЦПК України, згідно вимог якої незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення. Поновлюючи строк на апеляційне оскарження, суд не звернув уваги на те, що за положеннями вказаної норми органи державної влади або місцевого самоврядування позбавлені права апеляційного оскарження судового рішення зі спливом річного строку з моменту його проголошення.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Одеська міська рада просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що Одеська міська рада не була стороною у справі та не була залучена судом до участі у справі; апеляційним судом не враховано, що Одеська міська рада подала указану апеляційну скаргу не в інтересах сторони у справі, а як юридична особа, яка представляє інтереси відповідної територіальної громади. Про порушення своїх прав Одеській міській раді стало відомо лише 12 липня 2016 року після ознайомлення з матеріалами справи. Апеляційним судом при відкритті апеляційного провадження було задоволено клопотання Одеської міської ради та поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим суд повинен був переглянути справу в апеляційному порядку, проте у судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги суд закрив апеляційне провадження з посилання на пропуск заявником строку на апеляційне оскарження рішення суду. Таким чином, при постановленні ухвали апеляційний суд вийшов за межі повноважень, визначених частиною першою статті 307 ЦПК України.

05 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку по необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 7 Перехідних положень ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Закриваючи апеляційне провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за положеннями частини третьої статті 297 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, органи державної влади або місцевого самоврядування позбавлені права апеляційного оскарження судового рішення зі спливом річного строку з моменту його проголошення, а тому незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження органом місцевого самоврядування в разі помилкового відкриття апеляційного провадження - провадження підлягає закриттю.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-2054цс16. У вказаній справі апеляційний суд поновив Одеській міській раді, департаменту комунальної власності Одеської міської ради та НВК «Мрія», які не були учасниками справи, строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 23 лютого 2007 року як пропущений з поважних причин, оскільки рішення суду прийнято щодо прав та обов'язків цих осіб та з огляду на наявність у Одеської міської ради права власності на спірне майно, яке зареєстровано у 2014 році, відмовив у позові. Верховний Суд України із таким висновком не погодився та зазначив, що, аналізуючи відповідність обставин справи та дій державних органів відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Також ЄСПЛ зазначив, що повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Положення частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року щодо обмеження органів державної влади та місцевого самоврядування в оскарженні судових рішень річним строком з моменту їх проголошення сприяють тому, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов'язків. Поновлюючи строки апеляційного оскарження, апеляційний суд не звернув уваги на те, що за положеннями цієї норми органи державної влади або місцевого самоврядування позбавлені права апеляційного оскарження судового рішення зі спливом річного строку з моменту його проголошення, однак мають право на захист прав іншим шляхом, і в цьому випадку апеляційний суд без урахування поважності причин пропуску строку зобов'язаний відмовити у відкритті провадження у справі. Отже, поновлюючи строк апеляційного оскарження органам місцевого самоврядування, апеляційний суд вийшов за межі своєї компетенції, яка чітко визначена як певна процесуальна дія частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року.

Колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування частини першої статті 292, частини третьої статті 297 ЦПК України2004 року у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-2054цс16, з огляду на таке.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 статті 129 Конституції України у редакції на час постановлення ухвали апеляційного суду).

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

За змістом частини третьої статті 297 ЦПК України в указаній редакції, якщо апеляційна скарга подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, або вказані підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.Незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 45 ЦПК України у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

Аналіз аналогічних за змістом положень абзацу 3 частини третьої статті 297 ЦПК України та частини другої статті 3, статті 45 ЦПК України у відповідній редакції свідчить про те, що йдеться про представництво вказаних органів та осіб, які не мають матеріально-правової заінтересованості у вирішенні справи. У разі, коли орган державної влади чи місцевого самоврядування залучені до участі у справі як сторона спору, або не залучений до участі у справі як сторона у спорі, проте оскаржує рішення суду з підстав порушення його прав цим рішенням, то у цьому випадку він діє

як сторона у справі, а не захищає права чи свободи інших осіб.

За таких обставин їх право на апеляційне оскарження регулюється загальними положеннями ЦПК України про апеляційне оскарження, з правом подавати клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку тощо.

У цій справі апеляційну скаргу Одеською міською радоюподано не з метою представництва інтересів інших осіб (частина перша статті 45 ЦПК України), а як юридичною особою, яка вважає, що не була залучена до участі у справі, представляє територіальну громаду як власник спірного майна і ухваленим рішенням вирішено питання про її права та обов'язки.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Також у низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

У цій справі Одеська міська радаоскаржує рішення суду першої інстанції не у порядку представництва інтересів інших осіб (частина перша статті 45 ЦПК України), а як юридична особа, що не була залучена до участі у справі, проте ухваленим рішенням вирішено питання про її права та обов'язки.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для розгляду справи та відступлення від висновку, викладеногоу постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-2054цс16, в якій за аналогічних фактичних обставин і тотожних правовідносин вказано про поширення присічного річного строку на оскарження рішення суду першої інстанції прокурором, органом державної влади чи органом місцевого самоврядування незалежно від статусу цих органів у справі, що має наслідком позбавлення прокурора, органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, права яких порушуються оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, права на доступ до правосуддя.

Суддя Сімоненко В.М. не погодилась із рішенням колегії про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з мотивів відсутності підстав для відходу від правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-2054цс16.

Керуючись статтями 402, 404, пунктом 7 Перехідних положень ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 2-1678/2005 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Смак», комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою Одеської міської ради на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М.Сімоненко

С. П. Штелик