ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №591/1517/18

Номер провадження 22-ц/816/1522/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

відповідача - ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2018 року в складі судді Клименко А.Я., постановленої у м. Суми,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернуся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2018 року відкрито провадження у даній справі.

18 грудня 2018 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на все майно, що належить відповідачу, зокрема: на житловий будинок АДРЕСА_1, на житловий будинок АДРЕСА_2, на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3, на 49/100 частин нежитлової будівлі цеху ЗБВ-2 загальною площею 4702,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_4, на земельні ділянки, місцезнаходження яких позивачу не відоме, а також на грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що відповідач не повернув позивачу суму боргу за договором позики від 24 березня 2015 року навіть після пред'явлення до нього позову, що свідчить про те, що він ухиляється від виконання зобов'язання і така позиція відповідача може ускладнити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Вказану ухвалу суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати і вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, що належить відповідачу ОСОБА_1

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову, не врахував обставин того, що відповідач ухиляється від виконання зобов'язань за договором позики і після звернення позивача до суду з даним позовом, що дає йому підстави вважати, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також на те, що подана ним заява направлена на ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін. При цьому, зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для забезпечення позову, оскільки позивач не довів, що перелічене ним майно, на яке той просив накласти арешт, належить на праві власності відповідачу. Також ОСОБА_1 зауважив, що форма і зміст заяви про забезпечення позову не відповідають вимогам статті 151 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, однак, із складеної помічником судді телефонограми вбачається, що про час і місце розгляду справи він сповіщений і не заперечував проти розгляду справи у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи у відсутність позивача та про залишення апеляційної скарги без задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що предметом позовних вимог є вимога про стягнення боргу за договором позики від 24 грудня 2014 року на загальну суму 652244 грн, яка складається із: заборгованості за договором позики, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання - у сумі 551880 грн, 3 % річних від простроченої суми - у сумі 26780 грн, а також штрафу за порушення умов договору у розмірі 25 відсотків від суми боргу - у сумі 73584 грн.

При цьому, 18 грудня 2018 року позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій, посилаючись на існування реальної загрози того, що невжиття запропонованих ним заходів може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та не дозволить ефективно захистити його порушені права та інтереси, просив суд накласти арешт на все майно, що належить відповідачу, зокрема: житловий будинок АДРЕСА_1, житловий будинок АДРЕСА_2, 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 49/100 частин нежитлової будівлі цеху ЗБВ-2 загальною площею 4702,6 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4, земельні ділянки, місце розташування яких йому не відомо, а також грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів про належність на праві власності відповідачу майна, на яке той просив накласти арешт.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вимогами частини першої та другої статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини 1 статті 150 ЦПК України).

При цьому, частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 4 постанови Пленуму «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року за № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

З урахуванням наведених норм права та встановлених у справі обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, так як позивач не довів, що вказане ним у заяві про забезпечення позову нерухоме майно, на яке він просив накласти арешт, належить саме відповідачу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтування необхідності вжиття відповідних заходів, адже факт звернення позивача до суду з даним позовом може свідчити лише про те, що між сторонами дійсно виник спір. Однак, вказана обставина сама по собі не може слугувати підставою для забезпечення позову, ураховуючи, що заявник не довів, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що існує реальна загроза того, що невжиття таких заходів може утруднити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Також, на думку колегії суддів, позивачем не обґрунтовано співмірність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, так як матеріали справи не містять відповідних доказів щодо вартості майна, на яке позивач просив накласти арешт у якості забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, адже не містять жодних обґрунтувань щодо необхідності вжиття таких заходів забезпечення позову.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм процесуального права, тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, відповідно, - без задоволення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 353, п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 352; 374 ч.1 п.1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко