Номер провадження 2/754/1717/19
Справа №754/6852/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.02.2008 року по 11.06.2013 року. У період шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивачка з дитиною зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, але з моменту припинення сімейних стосунків проживають за іншою адресою, окремо від відповідача. Причинами виїзду позивачки разом з дитиною на проживання в інше місце у 2017 році стало вчинення відповідачем кримінальних правопорушень відносно позивачки, неодноразове нанесення легких тілесних ушкоджень у присутності дитини. З 2017 року дитина постійно проживає разом з матір'ю, яка піклується про неї, повністю утримує та займається її вихованням, при цьому з батьком у дитини відносини напружені, дочка не бажає спілкуватися з ним. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю.

24.07.2018 року до суду надійшов Відзив відповідача на позовну заяву, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, зважаючи на те, що позивачкою не надано достатньо доказів на підтвердження того, що вона має певні переваги перед батьком для визначення місця проживання дитини саме з нею. Крім того, вона чинить перешкоди у спілкуванні з дочкою не тільки йому, а й бабусі, що підтверджується відповідними судовими рішеннями. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.09.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі третьої особи.

Позивачка ОСОБА_2, яка також була допитана як свідок, на початку судового розгляду повністю підтримала свій позов, просила його задовольнити. У подальшому позивачка у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу в її відсутність.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги та пояснення позивачки підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 на початку судового розгляду позовні вимоги не визнав, підтримав заперечення, викладені у Відзиві на позов. У подальшому відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи за відсутності його та представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача.

Представник відповідача на початку судового розгляду заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у Відзиві на позов. У подальшому представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Представник третьої особи на початку судового розгляду підтримав позовні вимоги та Висновок Служби у справах дітей, просив позов задовольнити. У подальшому представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, його представника, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.02.2008 року по 11.06.2013 року, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.07.2013 року про розірвання шлюбу (а.с.7).

У період шлюбу у сторін по справі народилася дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.6).

У своєму позові ОСОБА_2 просить суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з нею, зважаючи на те, що вона зможе дати дочці все необхідне для належного виховання і розвитку, має можливості для створення належних умов для виховання дитини, на даний час дитина проживає з нею.

Як встановлено при розгляді справи, сторони по справі з 2012 року разом не проживають, позивачка разом з дитиною виїхала з будинку, в якому вони проживали однією сім'єю, і на даний час разом з дитиною проживають за адресою: АДРЕСА_2.

Позивачка ОСОБА_2 на даний час не працює, займається вихованням та розвитком дитини, її утримує чоловік ОСОБА_5, з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 13.06.2017 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.21).

Представниками Служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської РДА було обстежено житлово-побутові умови проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується відповідним актом від 18.03.2018 року. Так, відповідно до акту умови проживання відповідають санітарним вимогам, створено всі умови щодо утримання та виховання дитини (а.с.15).

Відповідач ОСОБА_3 на даний час не працює, будь-яких даних про те, що отримує якийсь дохід, суду не надав. При цьому у своїх поясненнях ОСОБА_3 стверджував, що він отримав майно у спадщину, яке частково було ним відчужено, на ці кошти він на даний час існує. Але при цьому знаходиться у пошуках роботи.

Неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матір'ю, навчається у 4 класі школи екстернів, що підтверджується характеристикою на дитину (а.с.19). У даній характеристиці також вказано, що стан дівчинки задовільний, спокійний, але дівчинка дуже хвилюється і знервується, очікуючи зустрічі зі своїм батьком. Після зустрічі ОСОБА_4 стає замкненою, дуже нервова, плаче, погано засвоює навчальний матеріал, розсіяна, стан дівчинки погіршується, при цьому стосунки з матір'ю теплі, доброзичливі, довірливі.

Міським центром дитини був складений Висновок № 080 від 02.05.2018 року психологічного обстеження ОСОБА_4. За результатами проведеного психологічного обстеження встановлено, що ОСОБА_4 - позитивна, цілеспрямована особистість, ззовні досить активна та дружелюбна, внутрішньо відчуває страх та агресію з боку батька; емоційно-вольова сфера дівчинки характеризується наявним рівнем тривожності та страху, що спричинене поведінкою батька по відношенню до матері; з матір'ю у ОСОБА_4 дружні та відкриті стосунки, вона визначає її поряд з собою, дівчинка має з нею спільні вподобання та інтереси, також вона відчуває участь та увагу від чоловіка матері ОСОБА_7. В результаті проведеного психологічного обстеження у ОСОБА_4 виявлено емоційну відчуженість по відношенню до батька, вона не визнає його авторитет, прагне не спілкуватися з ним, відкрито висловлює своє бачення, ОСОБА_4 не відчуває його батьківської турботи та участі; зустрічні ОСОБА_4 з батьком на території Центру не було, так як дівчинка категорично відмовилася від неї, мотивуючи це страхом по відношенню до батька через його поведінку. За результатами складеного Висновку рекомендовано не змінювати місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4 та залишити проживати з матір'ю, а також забезпечити відповідні умови для стабільного та спокійного життя і розвитку дитини (а.с.24-26).

Відповідно до Висновку Служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № Б44.23.01.2 від 12.07.2018 року (а.с.83-85) Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2

Суд при розгляді даної справи вислухав думку дитини щодо визначення місця проживання з одним з батьків. При вирішенні питання про необхідність заслуховування думки дитини суд керувався наступними національними та міжнародними нормами.

Так, згідно із ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, альтернативи судовому провадженню, такі як медіація, відвід (від судових механізмів) та альтернативні способи вирішення спорів, слід заохочувати кожного разу, коли вони відповідають найкращим інтересам дитини. Попереднє використання таких альтернативних способів не слід використовувати як перешкоду доступу дитини до правосуддя.

Діти повинні бути належним чином поінформовані та отримувати консультації щодо можливості вдатися або до судового розгляду, або до альтернативних заходів позасудового врегулювання. Ця інформація повинна також пояснювати можливі наслідки кожного варіанта. На основі адекватної інформації, як юридичної, так й іншої, повинен бути доступний вибір для використання або судових процедур, або альтернативних процесів, якщо такі існують. Діти повинні мати можливість отримати юридичну консультацію та іншу допомогу при визначенні доречності та доцільності запропонованих альтернатив. При прийнятті цього рішення повинна враховуватись думка дитини.

Процес, альтернативний судовому розгляду, повинен забезпечувати еквівалентний рівень правових гарантій. Повага до прав дітей, як описано в цих керівних принципах і в усіх відповідних правових документах щодо прав дитини, має бути гарантована в рівній мірі, як під час судового, так і позасудового розгляду.

Пояснювальний меморандум до Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, визначає, що в низці держав-членів увага зосереджена на врегулюванні конфліктів поза судом, зокрема шляхом посередництва у сім'ї, відводу та відновного правосуддя. Це позитивне явище і держав-членів підштовхують до того, щоб діти могли користуватись цими процедурами, якщо вони не використовуються як перешкода доступу дитини до правосуддя. Така практика вже існує у багатьох державах-членах Ради Європи та може застосовуватись до, під час та після судового розгляду. Вона є особливо актуальною у сфері ювенальної юстиції. Ці рекомендації не віддають перевагу будь-яким позасудовим альтернативним способам, а повинні втілюватися в них, зокрема в сімейних справах, які порушують не винятково правові питання. Закон передбачає обмеження у цій сфері і може мати шкідливий вплив у довгостроковій перспективі. Повідомляється, що механізмам медіації більше довіряють, оскільки зацікавлені сторони беруть у них активну участь. Діти також можуть брати участь у них. Можна також розглянути обов'язкове звернення до медіації до розгляду справи в суді: це не означає примусове звернення до медіації (що суперечило б самій ідеї медіації), а кожна людина має знати про можливість медіації.

Як зазначається у тих же Керівних принципах, хоча існує певне переконання, що дітей слід максимально вберегти від участі в судовому розгляді, проте судовий процес, якщо він відповідає принципам дружнього до дітей правосуддя, не завжди тяжчий, ніж позасудовий альтернативний розгляд справи. Як і у випадку судового розгляду справи, альтернативні способи розгляду можуть також включати ризики порушення прав дітей, такі як ризик неповаги до таких основних принципів, як презумпція невинуватості, право на адвоката тощо. Тому будь-який вибір повинен враховувати стан даної системи.

У Загальному коментарі № 12 Комітет Організації Об'єднаних Націй з прав дитини рекомендував наступне: "У випадку відводу, включаючи медіацію, дитина повинна мати можливість надавати вільну та добровільну згоду, а також дитині слід надати можливість отримати юридичні та інші поради та допомогу для визначення відповідності та бажаності запропонованого відводу". Рекомендація 26, однак, вимагає, щоб дітям надавались однакові гарантії у судовому та позасудовому розгляді.

Таким чином, текст керівних принципів заохочує доступ до національних судів для дітей як носіїв прав відповідно до практики Суду, до якої вони мають доступ, якщо вони цього бажають. Проте такий доступ є збалансованим і узгодженим з альтернативними судовим процесам способами розгляду справ.

Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв'язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням.

Так, опитана у суді неповнолітня ОСОБА_4 пояснила, що вона проживає протягом тривалого часу разом із своє мамою окремо від батька. Відносини у неї з батьком протягом тривалого часу дуже складні, оскільки вона іноді боїться батька, який поводить себе агресивно. Також вона не бажає зустрічатися з батьком навіть коли він приїздить до неї. При цьому з мамою у неї дуже гарні дружні стосунки, вона більшу частину часу проводить саме з мамою. Зазначила також, що бажає і надалі проживати тільки з мамою.

Судом також були допитані свідки з боку обох сторін.

Так, свідок ОСОБА_5, який є чоловіком позивачки ОСОБА_2, у судовому засіданні показав, що вони одружилися з ОСОБА_2 у червні 2017 року. Приблизно 3 роки він спілкується з ОСОБА_2 та її дочкою, у них дуже гарні відкриті стосунки, він допомагає їм матеріально, підтримує морально, а також повністю займається вихованням ОСОБА_4, її навчанням, розвитком, сплачує всі ці заняття. У ОСОБА_2 з колишнім чоловіком дуже складні стосунки, які впливають і на стосунки його з дочкою. Він намагався особисто вирішити дану конфліктну ситуацію, але йому це не вдалося. Вважає, що ОСОБА_4 слід залишити проживати разом з матір'ю.

Свідок ОСОБА_9, яка є матір'ю відповідача, у судовому засіданні показала, що позивачка постійно чинить перешкоди у спілкуванні її та її сином з ОСОБА_4, при цьому не виконує навіть судові рішення з цих питань. Вони неодноразово приїздили за адресою, де проживає позивачка, але зустрітися з дитиною так і не змогли. Іноді позивачка відчиняла двері, але при цьому повідомляла, що ОСОБА_4 не хоче з нею та її сином зустрічатися, іноді взагалі двері не відчиняла. Свідок вважає, що дитині буде краще проживати разом з батьком, який має можливість повністю здійснювати догляд за дитиною, опікуватися нею, а вона буде йому у цьому допомагати.

Суд при вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 керувався наступними національними та міжнародними нормами.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до виникнення сварок та конфліктів, а також ставало приводом для звернення до органів поліції, Органу опіки та піклування та до суду, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Таким чином, стосунки батьків значно вплинули на їх можливість домовитися щодо визначення місця проживання дочки, а також щодо участі кожного з них і вихованні дитини, що змусило позивачку звернутися до суду.

Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, виходячи з прив'язаності її до одного з батьків, враховуючи вік та потреби у повсякденному житті.

Також судом враховується, що дитина після припинення шлюбних відносин постійно проживала разом з матір'ю, звикла до неї, прив'язана до матері, можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, оскільки вона має постійне місце проживання, не має шкідливих звичок, тривалий час самостійно здійснює догляд та утримання дитини, займається її розвитком. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачкою може зашкодити її інтересам, в ході розгляду справи не здобуто.

Крім того, малолітня дитина потребує перш за все жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд), а тому суд вважає, що на даному етапі ОСОБА_4 буде краще проживати з мамою.

З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з матір'ю, при цьому задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 141, 150, 155, 157, 159, 160, 161, 162 Сімейного Кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивачка - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, адреса проживання: АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1.

Відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, адреса проживання: АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_2.

Третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, адреса: м. Київ, пр.. Перемоги, 126.

Повний текст рішення виготовлений 19 квітня 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська