Номер провадження 2/754/2167/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у шлюбі з 12.05.2006 року по 24.09.2015 року, у період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Протягом 2018 року відповідач грубо порушує права позивачки як матері, несвоєчасно повертає дитину після зустрічей, постійно створює стресові ситуації у стосунках матері та сина. З моменту розлучення і до цього часу син постійно проживає з матір'ю, вона повністю здійснює піклування сином, створила всі необхідні умови для проживання сина з нею, його навчання та розвитку. Відповідач погоджується при спілкуванні щодо того, що син буде проживати з позивачкою, але у неї існують побоювання стосовно того, що далі може все змінитися. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5 з матір'ю, в рішенні суду відобразити той факт, що дитина з моменту розлучення проживає з матір'ю, на час розгляду справи визначити місце проживання дитини з позивачкою.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.10.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.

05.12.2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком. Зустрічний позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають неповнолітнього сина ОСОБА_5. На даний час неповнолітній син проживає з матір'ю, однак має особливий емоційний контакт з батьком, прагне спілкування, відчуває батьківський авторитет та турботу. Зустрічні дитини з батьком мають виключно позитивний ефект, дитина постійно відкрита до спілкування, довіряє батьку свої дитячі турботи та проблеми. На думку позивача за зустрічним позовом материнська опіка зводиться фактично до контролю за підготовкою уроків та участю у шкільному житті. Постійне нервове напруження матері впливає і на емоційний стан сина, у зв'язку з чим дитина стає дратівливою та неспокійною. Син дуже болісно переживає розлучення з батьком. Позивач впевнений, що проживання сина разом з син буде сприяти духовному, фізичному та емоційному розвитку дитина. На підставі викладеного позивач ОСОБА_4 звертається до суду із даним зустрічним позовом, в якому просить визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 разом з батьком.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року зустрічний позов ОСОБА_4 прийнято до розгляду одночасно із основним позовом.

16.01.2019 року до суду надійшов Відзив на зустрічну позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, відповідачка ОСОБА_1 вказує, що категорично заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки повністю присвятила себе дитині, при цьому не створює ніяких перешкод для спілкування сина з батьком, а навпаки наполягає на цьому, постійно звертається до батька дитини з проханням більше часу приділяти сину. Вважає, що дитині буде краще проживати саме з нею, тому просить її позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.01.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.02.2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової експертизи відмовлено.

У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просила їх задовольнити, при цьому категорично заперечували проти задоволення зустрічних позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримала зустрічний позов, просила його задовольнити, а також категорично заперечувала проти задоволення основного позову.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.05.2006 року по 24.09.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.09.2015 року про розірвання шлюбу.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить суд визначити місце проживання дитини з нею, зважаючи на те, що вона зможе дати йому все необхідне для належного виховання і розвитку, має можливості для створення належних умов для виховання дитини, син з моменту розлучення постійно проживає з нею.

У зустрічних позовних вимогах ОСОБА_4 просить визначити місце проживання сина з ним, зважаючи на те, що у нього більше можливостей для виховання сина, має з ним емоційний контакт, син йому довіряє, у зв'язку з чим вважає, що дитині буде краще з ним.

Як встановлено при розгляді справи, сторони по справі з моменту розлучення разом не проживають, при цьому з 2015 року неповнолітній ОСОБА_5 постійно проживає разом з матір'ю.

З письмових матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5, що підтверджується Актом ЖБК "Арсеналець-28" від 08.06.2018 року.

Позивачка ОСОБА_1 на даний час працює юристом у ТОВ "Юристи Країни" з вересня 2018 року, що підтверджується довідкою від 12.10.2018 року, отримує заробітну плату.

ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем роботи, що підтверджується вказаною вище довідкою, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, що підтверджується відповідними медичними довідкою та сертифікатом.

Також ОСОБА_1 пише статті на замовлення у різноманітні друковані видання України, приймає участь в якості експерта на відомих телеканалах України, видає книжки, що підтверджується належними письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи.

Крім того, представниками Служби у справах дітей було обстежено житлово-побутові умови проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до якого умови проживання відповідають санітарним вимогам, створено всі умови щодо утримання та виховання дитини.

Відповідач ОСОБА_4 на даний час працює заступником начальника цеху офсетного друку Державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна", отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 44800, 00 грн., позитивно характеризується за місцем роботи, що підтверджується відповідними характеристикою та довідкою від 03.12.2019 року (а.с.35 т.1).

ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але після розірвання шлюбу постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2, що належить на праві власності матері відповідача ОСОБА_6.

Неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований та проживає разом з матір'ю, є учнем школи І-ІІІ ступенів № 294 м. Києва, позитивно характеризується за місцем навчання, що підтверджується характеристикою від 06.09.2018 року.

Також у характеристиці зазначено і про те, що вихованням хлопця займається мама ОСОБА_1, яка завжди цікавиться станом навчання сина, постійно звертається до педагогів за порадами щодо покращання рівня навчальних досягнень, систематично відвідує батьківські збори, завжди готова до діалогу, допомагає в організації свят у класі.

Згідно із Висновком № 47 від 07.03.2019 року психологічного обстеження дитини, що був складений Міським центром дитини, рекомендовано батькам дитини скористатися сімейною медіацією для вирішення питань, пов'язаних з вихованням та розвитком сина, адже взаєморозуміння між батьками є запорукою гармонійного розвитку дитини; визначити стабільне місце проживання ОСОБА_5, враховуючи рівень фізичної та емоційної прив'язаності, бажання, інтереси та вікові потреби дитини; для повноцінного психічного розвитку ОСОБА_5 важливо встановити графік зустрічей дитини з тим із батьків, з яким він не проживає, із завчасно обумовленим місцем та часом, такі зустрічі мають відбуватися в спокійній та безпечній атмосфері; батькам усвідомити власну відповідальність за фізичний та психічний розвиток дитини.

Відповідно до Висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 102/03/37-3134 від 18.04.2019 року Служба вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 разом з матір'ю (рішення комісії з питань захисту прав дитини від 04.04.2019 року).

Вирішуючи вимоги кожної із сторін у справі суд враховує наступні вимоги закону.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до виникнення сварок та конфліктів, що також ставало приводом для звернення до органів поліції, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Таким чином, стосунки батьків значно вплинули на їх можливість домовитися щодо визначення місця проживання дитини, а також щодо участі кожного з них і вихованні сина, що змусило їх звернутися до суду.

Судом встановлено, що як мати, так і батько піклувались під час спільного проживання про свого неповнолітнього сина.

Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, виходячи з прив'язаності його до одного з батьків, враховуючи його вік та потреби у повсякденному житті.

Судом при вирішенні позовних вимог враховується можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, оскільки вона має постійне місце проживання, постійне місце роботи, стабільний заробіток, не має шкідливих звичок та позитивно характеризується за місцем роботи. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачкою може зашкодити її інтересам, в ході розгляду справи не здобуто.

Крім того, малолітній хлопчик потребує перш за все жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд), а тому суд вважає, що на даному етапі ОСОБА_5 буде краще проживати з мамою.

З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає необхідним визначити місце проживання ОСОБА_5 разом з матір'ю, при цьому задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині та відмовивши у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про відображення у рішенні суду того факту, що дитина проживає з моменту розлучення разом з матір'ю, то суд вважає, що дані вимоги не потребують вирішення по суті. Крім того, даний факт встановлений під час розгляду справи та зазначений у рішенні суду.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка ОСОБА_1, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідач ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 141, 150, 155, 157, 159, 160, 161, 162 Сімейного Кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивачка - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса реєстрації: АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, адреса проживання: АДРЕСА_2.

Третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, адреса: м. Київ, пр.. Маяковського, 21-Г.

Повний текст рішення виготовлений 02 травня 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська