ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2341/19 Справа № 202/5453/15 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі ПАТ КБ ПриватБанк, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 25.06.2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладений кредитний договір № 107311, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 40 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту до 25.06.2014 року.

Зобовязання позичальника ОСОБА_1 були забезпечені шляхом укладання з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договорів поруки № 107311-ДП-1, № 107311-ДП-2, № 107311-ДП-3 відповідно від 25.06.2008 року.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань з повернення кредиту станом на 30.04.2015 року виникла заборгованість в розмірі 79 906,18 доларів США, що за курсом 21,04 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.04.2015 року складає 1 681 226,08 грн., що складається із: 23 801,00 доларів США заборгованості за кредитом; 34 652,98 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом; 17 635,83 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 11,88 доларів США штрафу (фіксована частина); 3 804,49 доларів США штрафу (процентна складова).

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути на свою користь солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 79 906,18 доларів США та судові витрати у справі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2017 року року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ ПриватБанк заборгованість за кредитним договором № 107311 від 25.06.2008 року в розмірі 36 464,24 доларів США, що за курсом 21,04 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.04.2015 року складає 767 207,61 грн., яка складається із: 23 801,00 доларів США заборгованості за кредитом (що еквівалентно 500 773,04 грн.); 12 663,24 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом (що еквівалентно 266 434,57 грн.); а також пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в розмірі 160 718,43 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам. Також, позивачем пропущено строк позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 25.06.2008 року між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 107311, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 40 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту до 25.06.2014 року.

Зобовязання позичальника ОСОБА_1 були забезпечені шляхом укладання з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договорів поруки № 107311-ДП-1, № 107311-ДП-2, № 107311-ДП-3 відповідно від 25.06.2008 року.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань з повернення кредиту станом на 30.04.2015 року виникла заборгованість в розмірі 79 906,18 доларів США, що за курсом 21,04 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.04.2015 року складає 1 681 226,08 грн., що складається із: 23 801,00 доларів США заборгованості за кредитом; 34 652,98 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом; 17 635,83 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 11,88 доларів США штрафу (фіксована частина); 3 804,49 доларів США штрафу (процентна складова).

У підпункті 6.8 пункту 6 кредитного договору банк та позичальник ОСОБА_1 узгодили, що строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, за даним договором встановлюється тривалістю у 5 років.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобовязання повернуті такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначеними у кредитному договорі, та сплачувати відсотки за користування кредитом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобовязання за даним договором.

Відповідно до частини першої статей 598, 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобовязання та частиною другою статті 615 ЦК України встановлено, що відповідач не може бути звільнений від відповідальності за порушення зобовязання у разі односторонньої відмови від них.

Натомість відповідачем не було спростовано наданий розрахунок ні в суді першої, ні апеляційної інстанції.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останній платіж за кредитним договором вона здійснила 30.11.2009 року, а позивач звернувся до суду з позовом 24.06.2015 року, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, оскільки наведене спростовується матеріалами справи та встановленими обставинами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (ст. 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як установлено судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, рішенням Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 27.08.2012 року було звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Lexus RX 300, 2004 року випуску, що належав на праві власності ОСОБА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 107311 від 25.06.2008 року в розмірі 511 371,03 грн. (а.с.96-97, т.1).

Таким чином, предявленням позову про звернення стягнення на предмет застави строк позовної давності перервався.

Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2 ст. 264 ЦК).

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_5