Справа № 442/7307/18 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/48/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2018 року, постановлену в складі головуючого - судді Гарасимків Л.І., у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії начальника Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Нагорняк В.Я. про визнання дій по результатам перевірки законності виконавчого провадження протиправним та скасування постанови, -

в с т а н о в и л а:

Скаржник ОСОБА_3 звернувся в суд із скаргою на дії начальника Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Нагорняк В.Я. про визнання дій по результатам перевірки законності виконавчого провадження протиправним та скасування постанови.

Скарга мотивована тим, що 27 жовтня 2018 року він приїхав додому з-за кордону, де перебував на сезонній роботі і йому стало відомо, що 11 серпня 2018 року через поштові засоби на його ім»я прийшло повідомлення з Постановою №26567053 про результати перевірки законності виконавчого провадження від 09.07.2018 року, винесеною начальником Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Нагорняком В.Я., який отримала його дружина ОСОБА_5 27 жовтня 2018 року ознайомившись з даною постановою, йому стало відомо, що 09.07.2018 р. Нагорняк В.Я., як керівник ВДВС, провів перевірку закінченого виконавчого провадження №26567053 від 19.05.2011 року та встановив, що на виконанні у ВДВС Дрогобицького МУЮ у Львівській області перебувало виконавче провадження № 26567053, з примусового виконання за виконавчим листом № 2 - 259, виданого 16.11.2010 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_6 в користь АТ «Укрінбанк» 446 694 грн. боргу, по якому державним виконавцем Гавриляк М.М. 19.05.2011 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Згідно даних автоматизованої системи, 27.02.2013 року державним виконавцем Бонтей М.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки у відділі перебувало зведене виконавче провадження, яке включало виконавчі документи № 2 - 260 від 18.11.2010 року №2 - 259 від 16.11.2010 року про стягнення солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 в користь ПАТ «Укрінбанк» заборгованості в сумі 932 410,11 грн. Стягувач - ПАТ «Укрінбанк», відповідно до вимог ст.62 Закону України «Про виконавче провадження», нереалізоване майно, а саме житловий будинок загальною площею 262, 6 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 2 821 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 залишив в рахунок погашення боргу за ціною 843266,00 грн., що дорівнювала початковій вартості майна, за якою воно було передано на реалізацію. 27.02.2013 року зазначене виконавче провадження №26567053 завершено у відповідності до пункту 8 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла станом на 26.02.2013 року), про що винесена відповідна постанова. Всупереч вимогам ст.ст. 28, 41, 50 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем не винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та не знято арешт на майно. Встановлені обставини керівником Нагорняком В.Я., не відповідають матеріалам виконавчого провадження № 26567053 та суперечать закону, який діяв на час закінчення виконавчого провадження, тому винесена ним постанова є незаконною та підлягає скасуванню. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року вказано, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить Постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Таким, чином постанова про закінчення виконавчого провадження затверджена відповідачем і він не може її скасувати, тим більше за межами строку на її оскарження, а з часу її винесення минуло більше 5 років. Крім цього, у відповідності до п. 8, 9 ст. 62 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІV, вказано, що «у разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов'язаний у п'ятнадцятиденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок для обліку депозитних сум органу державної виконавчої служби різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягується виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. Всі виконавчі дії з цього приводу завершені і дане майно на сьогоднішній день належить стягувачу. Таким чином, 26 лютого 2013 року у відповідності до чинного на той час законодавства було закінчено виконавче провадження №26567053, про що винесена відповідна постанова на підставі ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606- ХІV, який на сьогоднішній день втратив чинність, тому відповідач начальник відділу Нагорняк В.Я., незаконно скасував постанову державного виконавця Бонтей М.В. про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.02.2013 року, керуючись ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження», яка у відповідності до Конституції України та цивільного законодавства зворотної сили у часі не має, так як вона встановлює нові обов'язки, та звужує права боржника. Крім цього, судами як першої, так і апеляційної інстанцій вже розглядалось постанова державного виконавця Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Бонтея М.В. від 27.02.2013 року, згідно якої стягувачу було повернуто виконавчий лист № 2-259 від 16.11.2010 року та судовим рішенням припинено чинність арешту майна ОСОБА_3 і скасовано інші заходи примусового виконання рішення у зв'язку з неправомірними діями відповідача Нагорняка В.Я., який продовжував незаконно накладати арешти та майно ОСОБА_3 Рішеннями Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.02.2017 року (справа № 442/8192/16-ц, провадження №4-с/442/14/217), Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.12.2017 року ( справа №442/4969/17, провадження 4-с/442/166/2017), суди визнали дії відповідача - начальника Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Нагорняка В.Я. неправомірними та зобов'язано зняти арешти з майна ОСОБА_3. Не погодившись з прийнятим рішенням Нагорняк В.Я. подав апеляційну скаргу, яка була відхилена, а рішення набрало законної сили. Таким чином, постанова № 26567053, винесена начальником Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Нагорняком В.Я., є незаконною, протиправною і підлягає скасуванню. Так як оскаржувана ним постанова винесена 09 липня 2018 року, про таку він дізнався та ознайомився з нею тільки 27 жовтня 2018 року, коли приїхав додому з-за кордону, то вважає, що у відповідності до вимог ст. 449 ЦПК України ним не пропущений строк для звернення зі скаргою, однак просив його поновити.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2018 року в задоволенні скарги відмовлено.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2018 року оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано мотиви та вимоги скарги. Просить ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2018 року скасувати та постановити нову, якою скаргу задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу начальник відділу Дрогобицького міськрайонного відділу ДВС - Нагорняк В.Я., посилається на те, що скаржником пропущено 10 -денний строк звернення до суду. Окрім того, зазначає, що підставою для проведення перевірки законності виконавчого провадження, закінченого у відповідності до п. 8 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на 27.02.2013 року), стала постанова Апеляційного суду Львівської області від 03.05.2018 року про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_3 Оскільки рішення суду даного характеру виконується не як окреме провадження, а лише в межах виконавчого провадження, яке повинне бути відкрите, тому підставою для відновлення завершеного виконавчого провадження може бути проведення перевірки законності виконавчого провадження, яке має право здійснити начальник відділу ДВС. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що дії начальника Дрогобицього міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області, проведені в результаті перевірки законності виконавчого провадження вчинені у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», в межах своїх службових повноважень, перевищень яких судом не встановлено. Начальник ДВС діяв відповідно до закону, в межах своїх повноважень і права заявника не було порушено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2004 року по справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Ноrnsbу V. Gгеесе) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що ...право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців.

Згідно ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області перебувало виконавче провадження № 26567053 з примусового виконання виконавчого листа №2-259, виданого 16.11.2010 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_6 в користь АТ «Укрінбанк» 446694,28 грн. боргу, по якому державним виконавцем Гавриляк М.М. 19.05.2011 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно даних автоматизованої системи, 27.02.2013 року державним виконавцем Бонтей М.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки у відділі перебувало зведене виконавче провадження яке включало виконавчі документи № 2-260 від 18.11.2010 року, № 2-259 від 16.11.2010 року про стягнення солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 в користь ПАТ «Укрінбанк» заборгованості в сумі 932 410, 11 грн. На виявлене нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 262, 6 кв.м., та земельну ділянку загальною площею 2 821 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_6, державним виконавцем накладено арешт та передано на реалізацію спеціалізованій торгівельній організації - ПП «НИВА» - В.Ш., якою двічі призначались прилюдні торги, однак такі двічі не відбулися у зв'язку з відсутністю купівельного попиту. Стягувач - ПАТ «Укрінбанк», відповідно до вимог статті 62 Закону України «Про виконавче провадження», нереалізоване майно, а саме: житловий будинок загальною площею 262, 6 кв.м., та земельну ділянку загальною площею 2 821 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1, за ціною 843 266,00 грн., що дорівнювала початковій вартості майна, за якою воно було передано на реалізацію, залишив в рахунок погашення боргу. Зазначене виконавче провадження завершено у відповідності до пункту 8 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на 27.02.2013), про що винесено відповідну постанову.

25 травня 2018 року у відділ надійшла постанова Апеляційного суду Львівської області від 03.05.2018 року про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_3, яке було накладено в межах цього виконавчого провадження.

Рішення суду даного характеру, виконується не як окреме провадження, а лише в межах виконавчого провадження, яке на даний момент повинне бути відкрите, відтак підставою для відновлення завершеного виконавчого провадження може бути проведення перевірки законності виконавчого провадження, яке має право здійснити начальник відділу державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває чи перебувало на виконанні у цьому відділі (Розділ XII Інструкції з організації примусового виконання рішень).

Крім того, оскільки матеріали виконавчого провадження знищені за строком давності для зберігання виконавчих проваджень (3 роки), керуючись п. 6 Розділу XV Інструкції з організації примусового виконання рішень, для відновлення виконавчого провадження чи його матеріалів, державний виконавець використовує відомості автоматизованої системи виконавчих проваджень (далі АСВП) про винесені постанови та інші документи виконавчого провадження, тому і 09.07.2018 року начальником відділу було винесено постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження.

Проведеною перевіркою виявлено ряд порушень державного виконавця при виконанні даних виконавчих проваджень, а саме: всупереч вимогам статтей 28, 41 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем не винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Також у згаданій вище постанові зазначено, що відповідно до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», арешт накладений на майно боржника підлягає скасуванню і відповідно 03.08.2018 року державним виконавцем Коваль I.A. було відновлено виконавчі провадження, винесено постанови про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та завершено виконавчі провадження згідно ч. 15 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження».

Постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження підлягають реєстрації в окремі провадження та виконуються у встановлений законом спосіб.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом правильно застосовані. Так, відповідно до статей 1, 5 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Крім того, виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Колегія суддів доходить висновку, що оскаржувані дії та рішення державного виконавця були вчинені та прийняті відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і права чи свободи заявника порушено не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала була постановлена без належної оцінки наданих учасниками доказів та їх належного обґрунтування, спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами під час розгляду скарги представника сторони виконавчого провадження.

Вирішуючи скаргу, суд першої інстанції здійснив оцінку доводам та доказам учасників справи, результати яких навів у судовому рішенні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, зокрема, що начальник відділу Нагорняк В.Я. незаконно скасував постанову державного виконавця Бонтей М.В. про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.02.2013 року, керуючись ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», яка у відповідності до Конституції України та цивільного законодавства зворотної сили у часі не має, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки не спростовують висновки суду та встановлені ним обставини, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення заявником норм права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2018 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.