КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Величко Т.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу Головного управління ДМС у м. Києві,Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Київська міська рада, треті особи: Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва", ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права користування жилим приміщенням,

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_4 була основним наймачем та власником особового рахунку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , бабуся позивачки. Вказувала, що ОСОБА_4 була інвалідом першої групи та пенсіонеркою, яка потребувала постійного догляду. Вказувала, що у 2011 році, зі згоди ОСОБА_4 вселилася у квартиру на правах члена сім`ї наймача, проживала разом із своєю бабусею у спірній квартирі та вела з нею спільно господарство.

У 2012 році ОСОБА_4 видала на ім`я позивача доручення на представництво її інтересів, що на думку позивача доводить факт догляду позивачкою своєї бабусі.

ОСОБА_1 зазначала, що 27 червня 2014 року бабуся позивачки подала до нотаріальної контори заяву, про згоду на реєстрацію місця проживання у спірній квартирі позивача. Позивачка вказує, що з 2011 року по даний час проживає та користується квартирою АДРЕСА_1 , сплачує всі комунальні та інші платежі щодо утримання цього житла.

Крім ОСОБА_4 , у спірній квартирі, за життя бабусі, були зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які в цій квартирі не проживали з 2011 року по 2014 рік .

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено, та визнано такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач вказувала, що рішення суду до виконання не пред`являлось, а тому ОСОБА_2 і ОСОБА_3 продовжують бути зареєстровані у спірній квартирі.

Бабуся позивачки - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказувала, що у 2014 році зверталася до ДМС у м. Києві із заявою про реєстрацію свого місця проживання у спірній квартирі, але їй було відмовлено без надання письмової відповіді.

З урахуванням обставин ,викладених у позовній заяві, позивач просить суд позов задовольнити, ( а.с.163-171 т.1) та визнати за ОСОБА_1 , як за членом сім`ї наймача, право проживання, користування та реєстрацію місця проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач, представник Київської міської ради надав відзив на позовну заяву (а.с.194-196 т.1), в якому проти задоволення позову заперечував. У відзиві вказував, що позивачка не надала суду доказів про реєстрацію свого місця проживання або перебування у спірній квартирі, не надала доказів про сплату комунальних послуг за свою особу на час проживання у спірній квартирі, не надала доказів про підстави вселення у спірну квартиру, а тому просить суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідач Святошинський відділ ДМС у м. Києві, в особі Головного управління ДМС в м. Києві, просив виключити його зі складу відповідачів, та залучити до участі у справі у якості третьої особи, без самостійних вимог, щодо предмету спору (а.с.176,183,192,219,225т.1).

Третя особа Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація подала відзив на позовну заяву (а.с.231-233 т.1). Просила у задоволенні позову відмовити, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами факт проживання позивача однією сім'єю разом із бабусею, що спростували допитані у судовому засіданні свідки з боку позивача . Відповідно до ст.ст. 64,65 ЖК Української РСР позивачка на час звернення до суду була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , тому особа не набуває права користування займаним житловим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного або громадського фонду. Крім того у відзиві зазначили , що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року, щодо визнання осіб такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, встановлено ,що в спірній квартирі окрім ОСОБА_4 ніхто не проживав, та особисті речі інших осіб були відсутні, . Цим же рішенням встановлено , що ОСОБА_4 , була особою похилого віку, була прикута до ліжка, та родичі її не відвідували, тому в усьому допомагали сусіди , а з серпня 2013 року по вересень 2014 року опікою займається онука, яка є позивачкою у цій справі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, як незаконне і необґрунтоване, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та постановити рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. В апеляційній скарзі посилалася на ту обставину, що суд не дав належної оцінки доказам , наданих позивачем на підтвердження своїх вимог.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони повідомлені про день та час розгляду справи на 19 вересня 2019 року за адресами, наявними в матеріалах справи, Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Мельник О.В., та інші особи, які беруть участь у справі, повідомлені належним чином, про що свідчать відмітка на рекомендованому повідомленні ( т.2 а.с. 110-122).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що сторони, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, відсутні підстави вважати поважними неявку осіб, які приймають участь у справі, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ч.2 цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до вимог ч.3 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ЦПК України судом було роз`яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

В тому числі роз`яснено, що згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно ордеру на жиле приміщення № НОМЕР_1 від 05 липня 1963 року, спірну квартиру за адресою : АДРЕСА_1 було надано ОСОБА_4 на сім`ю, яка складається з трьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (чоловік) та ОСОБА_6 (син). ( т.1 а.с. 15). ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 78,79).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т.1 а.с. 24).

У спірній квартирі зареєстровані станом на 05 липня 2014 року - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (т.1 а.с. 20).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 08 вересня 2015 року зверталась до ЦНАП із заявою про реєстрацію місця проживання за спірною адресою.( т.1 а.с. 16)

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_4 була інвалідом першої групи, хворіла на низку захворювань та потребувала постійного стороннього догляду (т.1 а.с.17-19, 25,26, 28) .

За життя, 01 листопада 2012 року ОСОБА_4 видала довіреність на ім`я позивача ( т.1 а.с. 21-22 ).

На час смерті ОСОБА_4 , та на час подання позову до суду , позивач ОСОБА_1 була зареєстрована за іншою адресою : АДРЕСА_3 , та під час розгляду справи знялася із реєстрації місця проживання у вказаній квартирі.

Судом встановлено, що позивачка на обліку, як особа, яка потребує поліпшення житлових умов відповідно до вимог законодавства, не перебувала.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року у цивільній справі №759/11455/14-ц справі за позовом ОСОБА_4 визнані такими, що втратили право на користування жилим приміщенням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Вказаним рішенням встановлено,що ОСОБА_1 привозила продукти харчування для своєї бабусі ОСОБА_4 , але доглядали бабусю соціальні працівники. ОСОБА_1 піклувалася про бабусю, залишалася ночувати у своєї бабусі, але постійно разом із нею не проживала(т.1 а.с. 29-30) .

Відповідно до ст. ст.76-81 ЦПК України позивачка не надала суду доказів та не повідомила про підстави звільнення від доказування у порядку ст.82 ЦПК України, на підтвердження обставин, якими обґрунтований позов, щодо її постійного проживання у спірній квартирі, відсутності іншого житла та реєстрації місця проживання на час виникнення правовідносин, щодо ведення із бабусею спільного побуту. Будь-які докази щодо проживання позивачки у спірній квартирі на підставі договору оренди (найму) укладеного із балансоутримувачем будинку, оплати комунальних послуг за свою особу матеріали справи не містять . Квитанції про оплату комунальних послуг , на яких стоїть прізвище позивача не підтверджують факт вселення позивача у спірну квартиру, та правомірне користування спірною квартирою (т.1 а.с. 33 -47).

Докази, на які посилається позивач, що у спірній квартирі залишаються зареєстрованими, але не проживають в ній ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , не заслуговують на увагу, оскільки позивачка, як спадкоємець ОСОБА_4 мала право, звернутися із відповідною заявою про заміну сторони у справі (виконавчому провадженні), отримати та пред'явити виконавчий лист до виконання щодо зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Разом із тим, позивач не заперечувала обставини , що рішення до виконання не пред`являлось .

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, відповідно до ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Право громадян на житло закріплює також ст. 1 Житлового кодексу України.

За змістом ст.ст. 64, 65 ЖК України наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа , яка вселилася до наймача як член сім`ї , не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

За змістом ст.65 ЖК України, суд вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема : чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщення, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювалося угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Виходячи з положень ст. 33 Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому.

Згідно з ч.2.ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 64 Житлового кодексу УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом вірно встановлено, що позивач не надала суду докази, що вона була вселена у спірну квартиру на підставі норм чинного законодавства України, як член сім`ї наймача, не мала іншого житла та користувалася спірною квартирою на рівні із наймачем квартири

Як вбачається із заяви компетентним органам , не надано згоду на вселення позивача у спірну квартиру, а лише висловлено згоду, щодо місця реєстрації позивача у спірній квартирі (т.1 а.с. 14).

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно частини 1 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу Української PCP договір найму житлового приміщення укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» якою визначено до якого документу вносяться відомості про місце проживання особи, який орган уповноважений видавати довідку про реєстрацію місця проживання. (Місцем перебування фізичної особи є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, є паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання тощо. Довідкою про реєстрацію місця проживання вважається документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Органом реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради).

Разом із позовною заявою (у листопаді 2015 року), ОСОБА_1 надала копію свого паспорта, з якого видно , що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Слід зазначити , що позовна заява була подана більше ніж через рік після смерті ОСОБА_4 . Отже, вірним є висновок суду першої інстанції , що позивач продовжувала зберігати за собою право проживання за зазначеній у паспорті адресі (т.1 а.с. 6-7).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Посилання позивача на вимоги ч.1 ст.106 ЖК ,що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача та вимоги до ч.2 ст.65 ЖК, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги, оскільки позивачем не надано суду доказів щодо надання згоди наймачем на її проживання у спірній квартирі, на вселення у спірну квартиру та користування спірною квартирою. Не надано таких доказів і до апеляційної скарги .

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції , що позивач не довела належними доказами своє право постійного проживання та користування спірною квартирою на законних підставах, при збереженні за собою права на інше житло ( на час виникнення спірних правовідносин ) , а відтак правові підстави для задоволення позову відсутні.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції , колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття . Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 24 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді