Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 299/3674/16-ц

провадження № 61-11002св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Виноградівська міська рада Закарпатської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Виноградівська міська рада Закарпатської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що 27 вересня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу житлової квартири, посвідченого нотаріально, ОСОБА_4 набув у власність житлову квартиру АДРЕСА_1.

З метою переоформлення всіх документів на користування комунальними послугами у нього виникла необхідність у визнанні ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою, у зв'язку з тим, що вона не є мешканкою цієї квартири і не проживає у ній більше 3 років. Факт реєстрації ОСОБА_5 у належній позивачу квартирі не дає йому можливості переукласти договори на постачання комунальних послуг без врахування в договорах зареєстрованої в квартирі особи ОСОБА_5, що тягне за собою обов'язок сплачувати зайво нараховані суми за комунальні послуги за особу, яка в квартирі не проживає.

ОСОБА_5 не є власником зазначеної квартири, не проживає у цій квартирі понад 3 роки, має у власності житловий будинок за адресою АДРЕСА_3, в якому проживає.

ОСОБА_4 просив визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою) АДРЕСА_1

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області

від 22 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 травня 2015 року, яка набрала законної сили, в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення права власності на житлову квартиру, затверджено мирову угоду, згідно якої

ОСОБА_6 переписує на ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 відшкодовує

72 984,00 грн, тому вважав, що ОСОБА_6 повинен був виконати взяте на себе зобов'язання про передачу спірної квартири відповідачці по даній справі ОСОБА_5, а не відчужувати квартиру позивачу ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 задоволено.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою) АДРЕСА_1

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 157,55 грн судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що право власності

ОСОБА_6 на спірну квартиру припинено у зв'язку з відчуженням (пункт 1 частина перша статті 346 ЦК України). Будь-яких інших договірних правовідносин між відповідачкою і попереднім власником, які б давали підстави для обмеження прав позивача, як нового власника квартири, не існувало, як не існує і передбачених законом підстав.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

10 лютого 2018 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв'язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 листопада 2017 року та залишити в силі рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 червня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без участі ОСОБА_5

Відчуження спірної квартири ОСОБА_6 ОСОБА_4 є шахрайством з метою заволодіння чужим майном, всупереч мировій угоді, затвердженої ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 травня

2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Договір купівлі-продажу є удаваною годою.

У спірній квартирі ОСОБА_5 постійно проводився ремонт та на протязі

15 років сплачувались комунальні послуги

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2018 року поновлено ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 листопада 2017 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Виноградівського районного суду Закарпатської області.

Зупинити виконання рішення апеляційного суду Закарпатської області

від 28 листопада 2017 року до закінчення касаційного провадження.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи:

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, право власності на яку набув на підставі договору купівлі-продажу житлової квартири від 27 вересня

2016 року, згідно якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 придбав зазначену квартиру. Право на вказану квартиру за позивачем зареєстровано у встановленому законом порядку.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області

від 21 травня 2015 року, що набрала законної сили, в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення права власності на житлову квартиру, затверджено мирову угоду, укладену 21 травня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а провадження у справі закрито.

З резолютивної частини зазначеної ухвали суду не вбачається, які саме умови мирової угоди, укладеної між сторонами, були затверджені судом, і відповідно які умови підлягали виконанню сторонами. А тому за відсутності в зазначеній ухвалі таких умов, висновок суду першої інстанції про обов'язковість її виконання є помилковим.

Для здійснення позивачем правомочностей власника щодо користування й розпорядження належною йому квартирою існують перешкоди, оскільки у цій квартирі є зареєстрованою відповідачка ОСОБА_5, що стверджується копією її паспорта та довідкою міського голови Виноградівської міської ради від 06.12.2016 року, яка не є членом сім'ї позивача і не проживає у квартирі понад 3 роки.

Факт не проживання ОСОБА_5 у спірній квартирі понад 3 роки стверджується листом міського голови Виноградівської міської ради

від 06 грудня 2016 року та довідкою депутата Виноградівської міської ради ОСОБА_8. від 02 грудня 2016 року.

ОСОБА_5 на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, в якому вона проживає.

Норми права, які підлягають застосуванню:

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції

від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім'ї власника житла, які проживають разом з ним.

З огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім'ї (зокрема колишніх членів сім'ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім'ї (колишні члени сім'ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, встановивши, що відповідач не є співвласниками спірного житлового приміщення, не є членами сім'ї нового власника, зареєстрована за іншою адресою, факт реєстрації відповідачів у спірному будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що право позивача підлягає захисту шляхом визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без її участі не є підставою для скасування судового рішення. ОСОБА_5 про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином (під розписку). Причини неявки у судове засідання вдруге, у зв'язку з її хворобою, нею не підтверджені, що відповідно до правил статті 305 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) не перешкоджає розглядові справи судом апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 листопада 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Закарпатської області

від 28 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська