Справа № 188/660/18
Провадження № 2/188/16/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Бурди П.О.,

при секретарі Власенко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі позивач) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода) б/н від 21.07.2014 року відповідач отримав кредит в сумі 18523,84 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється починаючи з 1по 25 число кожного місяця, відповідач надає позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним генеральна угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/rules, складає між ним та позивачем договір.

Посилаючись на статті 526, 527, 530 Цивільного кодексу (далі ЦК) України позивач зазначає, що зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону і припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач зобовязання належним чином не виконував, тому станом на 15.04.2018 року за ним утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 54686,29 грн., яка складається з такого: 18523,84 грн. заборгованість за кредитом; 12642,51 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 19249,17 грн. заборгованість за пенею та комісією; 4270,77 грн. - штраф відповідно до пункту 2.2. Генеральної угоди.

На підставі ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України позивач просить стягнути заборгованість за кредитом та судові витрати.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити в задоволенні позову, вказав, що заборгованість за цим договором в розмірі 21749,51 грн. вже з відповідача ОСОБА_2 стягнута на виконання заочного рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.10.2014 у справі № 188/1087/14-ц із заробітної плати відповідача протягом 2016 2018 років на користь позивача, про що позивач не зазначив у позовній заяві. Також представник відповідача просить суд застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності і справу розглянути без участі відповідача та його представника.

В судове засідання представник позивача не з'явився, направив до суду відповідь на відзив, у якому зазначив, що у відповідача мається заборгованість по Генеральній угоді, укладеній 21.04.2014 між позивачем та відповідачем, а предметом розгляду справи в суді 08.10.2014 була заборгованість за кредитним договором б/н від 08.10.2010 року. Представник позивача вказує, що згідно з наданим ним розрахунком заборгованості та виписки по карті відповідач сплачував заборгованість, але її було недостатньо для погашення платежів, на підставі чого йому нараховано пеню та штрафні санкції. Представник позивача зазначає, що строк позовної давності ним не пропущений, бо п. 1.1.7.3.1 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Згідно з умовами договору датою повного погашення заборгованості за договором є 31.07.2016. Відповідно до генеральної угоди даний договір в частині розділу «1. Реструктуризація заборгованості» діє протягом строку дії договору 1, а позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 29.04.2018, тобто до спливу строку позовної давності. Представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та розглянути справу без його участі.

Суд дослідивши матеріали справи, вивчивши відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, надані сторонами докази, зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість, доказування позивача у даній справі ґрунтуватися на припущеннях та прихованні від суду дійсних обставин справи, зокрема, щодо існування рішення суду, яким з відповідача вже була стягнута заборгованість за невиконаними зобовязаннями, про які заявлено й у даній справі.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що існування договірних зобов`язань між сторонами підтверджується Анкетою-заявою від 08.10.2010, відповідно до якої відповідачу видано картку для отримання заробітної плати та кредитну карту з кредитним лімітом, бо він працював в СФГ «Вільне» трактористом (а.с. 6).

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Проте, у порушення умов договору та чинного законодавства, відповідач свої зобовязання належним чином не виконав та не повернув використані ним кредитні кошти у передбачений договором термін.

Сторони 21.07.2014 уклали Генеральну угоду, відповідно до якої ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 з метою створення задовільних умов для виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором № SAMDN9460 від 08.10.2010 (далі Договір 1). У п. 1.1.2 Генеральної угоди зазначено, що заборгованість за Договором 1 з дати підписання угоди складає 19980,84 грн. Пунктом 1.1.3 передбачено дату закінчення погашення заборгованості по Договору 1 31.07.2016. Пунктом 2.1 Генеральної угоди передбачено, що банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 18523,84 грн. на строк 24 місяці з 21.07.2014 по 31.07.2016 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку для споживчих цілей в сумі 18523,84 грн. в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, у зазначені в заяві, Умовах і правилах, строки. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.07.2016 (а.с. 7).

Як зазначено в позовній заяві, відповідач умов Генеральної угоди і Умов та правил не дотримувався, в звязку з чим, станом на 15.04.2018 за ним утворилась заборгованість.

Позивачем надано розрахунок заборгованості у якому зазначено, що борг відповідача перед банком становить 54686,29 грн., яка складається з такого: 18523,84 грн. заборгованість за кредитом; 12642,51 грн. заборгованість по процентам; 19249,17 грн. нарахована комісія; а також штраф відповідно до пункту 2.2. Генеральної угоди 4270,77 грн. (а.с.4-5), зазначену суму заборгованості позивач просить стягнути з відповідача.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки та відшкодування збитків.

Згідно з ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання договірних зобов'язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Судом встановлено, що заборгованість за договором від 08.10.2010 в сумі 21749,51 грн., яка складається з 9711,62 грн. заборгованість за кредитом; 10526,01 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина); 1011,88 грн. штраф (процентна складова), вже стягнута з ОСОБА_2 заочним рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.10.2014 у справі № 188/1087/14-ц (а.с. 96-100).

Із заробітної плати відповідача утримувалася заборгованість протягом 2016 2018 років на користь позивача, що підтверджується довідками, виданими філією «Павлоградське регіональне управління по водопостачанню та очистці каналізаційних стоків» приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (а.с. 94-95).

Відповідач подав до суду супровідний лист від 22.11.2018 з постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 49930459 від 22.11.2018, відповідно до якої державним виконавцем Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3 закінчено примусове виконання виконавчого листа № 188/1087/14-ц виданого 23.12.2014 Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 21749,51 грн. з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у звязку з його фактичним виконанням, борг сплачено (а.с. 150).

Судом досліджено матеріали цивільної справи № 188/1087/14-ц провадження 2/188/515/2014 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, з якої вбачається, що позивач звернувся 20.06.2014 до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 Його позовні вимоги були обґрунтовані тим, що згідно з Анкетою-заявою № SAMDN9460 від 08.10.2010 відповідачу видано платіжну картку для отримання заробітної плати та кредитну карту з кредитним лімітом, бо він працював в СФГ «Вільне» трактористом (т. 2, а.с. 7-8).

У звязку з неявкою відповідача суд ухвалив у справі заочне рішення про стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача в сумі 21749,51 грн., яка складається з такого: 9711,62 грн. заборгованість за кредитом; 10526,01 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина); 1011,88 грн. штраф (процентна складова).

Рішення суду набрало законної сили 05.12.2014 (т.2, а.с. 74-76), і на підставі рішення був виданий виконавчий лист 23.12.2014 про стягнення заборгованості та виконавчий лист від 08.10.2014 про стягнення судових витрат з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (т.2, а.с. 85).

Слід зазначити, що сторони уклали Генеральну угоду 21.07.2014, а представник ПАТ КБ «ПриватБанк» 23.07.2014 (т.2, а.с.46-47), 05.08.2014 (т.2, а.с. 53-54), 13.08.2014 (т.2, а.с. 60-61), 24.09.2014 (т.2, а.с. 65-66) підтримував позовні вимоги в суді шляхом подання відповідних заяв, навмисно не повідомивши суду про врегулювання спору шляхом реструктуризації заборгованості.

В той же час, всупереч вимогам п. 10 ч. 3 ст.175 ЦПК України позивач у справі, що розглядається не повідомив суд про вказане рішення суду, яким з відповідача вже була стягнута заборгованість за укладеним між ними договором, що є зловживанням позивачем своїми процесуальними правами.

Фактично, звернувшись до суду з цим позовом, позивач намагається повторно стягнути з відповідача заборгованість, вже сплачену ним.

Сам по собі цей факт є підставою для відмови позивачеві в задоволенні його позовних вимог до відповідача.

Щодо строків позовної давності суд зазначає таке.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

В рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово відмічалося, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку.

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб'єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Заперечуючи проти позову, відповідач просив суд застосувати до позовних вимог позивача наслідки пропуску строку позовної давності.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Така позиція викладена у постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 08.08.2018 року № 61-16531св18.

У пункті 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до позовної заяви, зазначено, що строк позовної давності стосовно вимог Банку щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років.

Така збільшена позовна давність не може бути застосована до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, а позивач не надав суду письмову згоду позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України.

Така позиція викладена в постановах ОСОБА_4 Верховного Суду від 08.08.2018 року № 381/306/17, від 25.07.2018 року № 754/2568/16-ц, від 18.07.2018 року № 357/19764/15-ц.

Таким чином, право позивача на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості по комісії та штрафах відповідно до умов Генеральної угоди закінчилося 01.08.2017 року. Позивач з заявою до суду про поновлення пропущеного строку не звертався.

Отже, судом встановлено, що сума заборгованості, зазначена в Генеральній угоді, укладеній між сторонами 21.07.2014 в розмірі 18523,84 грн., раніше входила в суму боргу за первісним кредитним договором від 08.10.2010 в розмірі 21749,51 грн., яка була стягнута на користь позивача з відповідача заочним рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.10.2014 у справі № 188/1087/14-ц, що було повністю виконане у примусовому порядку Павлоградським МВ ДВС. Позивач не повідомив суд про існування заочного рішення суду, ухваленого в спорі між тими самими сторонами і з тих же підстав спору та приховав від суду факт примусового виконання цього рішення суду. Позивач, змінивши предмет спору, не надав суду належного розрахунку заборгованості, з якого можна було б встановити реальну заборгованість відповідача після виконання попереднього рішення суду, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд залишає витрати на позивачеві.

На підставі викладеного та ст.ст. 257-267, 526, 527, 530, 549, 611, 612, 623, 625, 634, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 13, 76-81, 141, 263-265, 280-284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», , який розташований за адресою: 49094 м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, до ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, що мешкає за адресою: 52732, вул. Комсомольська, 30, с. Катеринівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, про стягнення заборгованості відмовити.

Судові витрати залишити на позивачу ОСОБА_1 акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк».

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя ОСОБА_5