КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2019 року м. Київ

Справа №500/2867/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/4278/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Кушнір С.І. 03 грудня 2018 року у м. Києві, дата складання повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до з вищевказаним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 53700 грн та 3% річних в сумі 4841,83 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона 23 грудня 2009 року в касу відділення №14 «Укргазбанк» внесла грошові кошти в сумі 53700 грн з урахуванням укладання депозитного договору.

В 2014 році вона звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за договором банківського вкладу, відшкодування моральної шкоди. Рішенням першої інстанції у справі №500/1194/14-ц були задоволені її позовні вимоги. Апеляційний суд Одеської області залишив рішення першої інстанції без змін. Ухвалою суду касаційної інстанції було скасовано ухвалу Апеляційного суду Одеської області та повернуто справу на новий розгляд до Апеляційного суду Одеської області.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Позивач зазначає, що грошові кошти в сумі 53700 грн були зараховані на рахунок №1002214.980 (дебет). Цей рахунок є не персоніфікованим, а призначений для приймання готівки в національній та іноземній валютах від будь-яких клієнтів через каси відділень банків. Також позивач вважає, що квитанція від 23 грудня 2009 року відповідає вимогам Інструкції про касові операції в банках України, а отже вона є документом, який підтверджує внесення грошової суми до банку.

Позивач також вказує, що вона не позбавлена права вимагати повернення її майна, яке знаходиться у відповідача, та який до теперішнього часу користується її грошовими коштами.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, не доведено, що нею було внесено кошти до установи ПАТ АБ «Укргазбанк» в сумі 53700 грн, а надана позивачем копія квитанції не може бути належним доказом внесення до установи Банку коштів, оскільки квитанція №9 від 23 грудня 2009 року складена без дотримання вимог діючої на час виникнення спірних правовідносин Інструкції про касові операції в банках України. Крім того, відповідно до відзиву ПАТ АБ «Укргазбанк», рахунок НОМЕР_1 ніколи не відкривався в АБ «Укргазбанк» на ім'я позивача, що свідчить про те, що кошти на підставі квитанції № від 23 грудня 2009 року до Банку не вносилися. Таким чином, суд першої інстанції вважав вимоги позивача про стягнення з ПАТ АБ «Укргазбанк» безпідставно набутих грошових коштів безпідставними та необгрунтованими.

Не погодилась із вказаним рішення суду позивач, нею подана апеляційна скарга, в якій вона посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Вказує на те, що квитанція № 9 від 23 грудня 2009 року є належним доказом, який підтверджує внесення нею коштів в сумі 53700 грн до АБ «Укргазбанк», оскільки має два відбитки печаток: перший - вказує прізвище та ініціали касира, який підписав квитанцію, номер відділення Одеської філії банку, дату оформлення квитанції, здійснення касової операції, а також номер МФО 328759; другий - номер прибуткової каси та ідентифікаційний код Банку та його Одеської філії, а також номер відділення банку. Також зазначає про те, що суд першої інстанції в своєму рішенні взяв до уваги доводи Банку викладені у відзиві, проте не перевірив їх належним чином.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Банку вказує на те, що доводи викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та безпідставними, судом першої інстанції вже була надана їм належна оцінка. А тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. З ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ст. 1066 ЦК України).

Зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Так, згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичного змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є доведеність самого факту безпідставного набуття або збереження майна, а не тільки конкретна підстава, за якою це відбулося.

Згідно із вимогами ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач при поданні позову посилалась на те, що 23 грудня 2009 року нею в касу відділення №14 АБ «Укргазбанк» були внесені грошові кошти в сумі 53700 грн з урахуванням укладення депозитного договору. Грошові кошти в сумі 53700 грн були зараховані на рахунок №1002214.980 (дебет), що підтверджується квитанцією №9 від 23 грудня 2009 року.

З матеріалів справи вбачається, що в 2014 році позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення боргу за договором банківського вкладу, відшкодування моральної шкоди. Рішенням суду першої інстанції у справі №500/1194/14-ц її позовні вимоги були задоволені. Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області. Ухвалою суду касаційної інстанції було скасовано ухвалу Апеляційного суду Одеської області та повернуто справу на новий розгляд до Апеляційного суду Одеської області. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Вказаним рішенням було встановлено, що між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 не було укладено жодного договору банківського вкладу, а квитанція №9 від 23 грудня 2009 року складена без дотримання вимог Інструкції про здійснення операції в банках України, якою було врегульовано порядок оформлення касових документів на момент складення зазначеної заяви.

Таким чином, в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, надана позивачем у даній справі копія квитанції №9 від 23 грудня 2009 року не може вважатися належним первинним бухгалтерським документом, та не може слугувати доказом внесення нею коштів до Банку.

Крім того, з листа - відповіді Банку від 17 листопада 2016 року № 510/975/2016 на запит представника позивача вбачається, що у Банку не обліковується рахунок №1.980 ні у відкритих ні у закритих рахунках, у Банку взагалі відсутні відомості про відкриття такого рахунку. Що стосується відомостей по рахунку №1002214.980 (дебет), то вказаний рахунок є не персоніфікованим, а призначений для приймання готівки в національній та іноземній валютах від будь-яких клієнтів через каси відділень банків. Інформація про прийняття від ОСОБА_2 готівкових коштів через рахунок №1002214.980 (дебет) для подальшого їх розміщення на рахунок №1.980 або будь-який інший рахунок відсутня.

Будь-яких інших доказів, ОСОБА_2 до суду надано не було.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та у переважній більшості зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки, а тому колегія суддів їх відхиляє та вважає безпідставними.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави до його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В.Поліщук