Дата документу 10.04.2019 Справа № 337/4665/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/4665/16 Головуючий у 1 інстанції Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/522/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» (правонаступником якого з 21.12.2009 року є ПАТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 00 від 26.11.2007 року, відповідно до умов якого відповідач по справі ОСОБА_3 отримав грошові кошти в розмірі 35300 доларів США, зобовязавшись повертати наданий кредит та сплачувати плату за кредит шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 395 доларів США 26-го числа кожного місяця.

Відповідно до п.1.2. 2. укладеного договору позичальник, яким є відповідач по справі, у будь-якому випадку зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 27 листопада 2028 року, якщо тільки не застосується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угороди сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов 12 Розділу укладеного Договору. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки. Розмір останнього ануїтетного платежу може відрізнятися від розміру ануїтетного платежу та буде складати із суми фактичної заборгованості за кредитом, що залишилася після сплати позичальником всіх попередніх ануїтетних платежів та проценти за користування кредитом, нарахованих на суму вказаної заборгованості.

В забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальника по вказаному кредитному договору між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки 0/П-2 та між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_5 був укладений договір поруки № 00/П-1, відповідно до умов яких останні взяли на себе зобовязання перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з договору № 00 від 26.11.2007 року в повному обсязі, як існуючих на час укладення так і таких, що можуть виникнути в майбутньому.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач на момент його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань.

Відповідно до п.1.5 укладеного Договору кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника № 0501 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Свої зобовязання за укладеним кредитним договором Банк виконав у повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах кредитної справи відповідними доказами, а саме: заявою на видачу готівки № 64 від 26 листопада, квитанцією № 84 від 26.11.2007 року про здійснення валютно-обмінної операції, квитанцією № 37 від 26.11.2007 року.

Крім того, відповідно до меморіального ордеру № НОМЕР_1 ( т.2 а.п. 1268) вбачається, що 35000 доларів США були зараховані на рахунок № 0501, призначення платежу: надання кредиту згідно угоди 0 від 26.11.2007 :1555305 - ОСОБА_3

Згідно розрахунку позивача станом на 2 листопада 2016 року заборгованість за кредитним договором № 00 від 26.11.2007 року становить по кредиту та процентам у розмірі 40 620,93 дол. США (1 039 277,23 грн.) та пені у розмірі 77 913,55 грн., з яких: 31 547,28 дол. США (807 129,97 грн.)- заборгованість за кредитом; 9 073,65 дол. США (232 147,27 грн.) - прострочена заборгованість за процентами; 14 498,88 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 63 414,67 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Посилаючись на викладене, просило суд стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 солідарно на користь Банку заборгованість по кредиту та процентам у розмірі 40620,93 доларів США та пені у розмірі 77913,55 грн., а також понесені судові витрати у розмірі 16757,86 грн. у рівних частках, посилаючись на неналежне виконання відповідачами умов кредитного договору.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 26.11.2007 року по кредиту та процентам у розмірі 34175 доларів США 34 центи.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УКРСИББАНК» понесені судові витрати у розмірі 13102 грн.97 коп.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Здійснити перерозподіл судових витрат.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції мотивував відмову у стягнені процентів тим, що Банк скористався своїм правом та надіслав 09.04.2015 року вимогу про дострокове повернення кредиту, тому визначений договором кредитування строк сплинув та сума процентів повинна бути нарахована до дати направлення вимоги 09.04.2015 року та відмову у стягненні з поручителів тим, що порука припинилася на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України у звязку з пропуском шестимісячного строку предявлення до них вимог, отже і припинився обовязок поручителів нести солідарну відповідальність перед кредитором із боржником за основним зобовязанням.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» ( правонаступником якого з 21.12.2009 року є ПАТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 00 від 26.11.2007 року.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 отримав грошові кошти в розмірі 35300 доларів США, зобовязавшись повертати наданий кредит та сплачувати плату за кредит шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 395 доларів США 26-го числа кожного місяця.

Пунктом 1.2. 2. укладеного договору визначено, що позичальник у будь-якому випадку зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 27 листопада 2028 року, якщо тільки не застосується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угороди сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов 12 Розділу укладеного Договору. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки. Розмір останнього ануїтетного платежу може відрізнятися від розміру ануїтетного платежу та буде складати із суми фактичної заборгованості за кредитом, що залишилася після сплати позичальником всіх попередніх ануїтетних платежів та проценти за користування кредитом, нарахованих на суму вказаної заборгованості.

В забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальника по вказаному кредитному договору між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки 0/П-2 та між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_5 був укладений договір поруки № 00/П-1, відповідно до умов яких останні взяли на себе зобовязання перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з договору № 00 від 26.11.2007 року в повному обсязі, як існуючих на час укладення так і таких, що можуть виникнути в майбутньому.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач на момент його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань.

За змістом статей 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо договір укладається в письмовій формі, він є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Таким чином, моментом укладання кредитного договору є момент підписання сторонами письмового документу, в якому містяться істотні для даного виду договорів умови.

Укладений між сторонами кредитний договір № 0 від 26.11.2007 оформлений письмовим документом, підписаний сторонами у відповідності до вимог статей 207,1055 ЦК України.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що сторонами обумовлена сума кредитних коштів, розмір відсотків за користування ними, порядок їх надання Банком позичальнику, а також строк, порядок та умови повернення кредиту позичальником, тобто усі істотні умови кредитного договору.

Пунктом 1.5 укладеного Договору визначено, що кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника № 0501 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Як встановлено судом першої інстанції, Банк свої зобовязання за укладеним кредитним договором виконав у повному обсязі, що підтверджується заявою на видачу готівки № 64 від 26 листопада, квитанцією № 84 від 26.11.2007 року про здійснення валютно-обмінної операції, квитанцією № 37 від 26.11.2007 року. Згідно до меморіального ордеру № НОМЕР_1, 35000 доларів США були зараховані на рахунок № 0501, призначення платежу: надання кредиту згідно угоди 0 від 26.11.2007 :1555305 - ОСОБА_3

Станом на 2 листопада 2016 року заборгованість за кредитним договором № 00 від 26.11.2007 року становить по кредиту та процентам у розмірі 40 620,93 дол. США (1 039 277,23 грн.) та пені у розмірі 77 913,55 грн., з яких: 31 547,28 дол. США (807 129,97 грн.)- заборгованість за кредитом; 9 073,65 дол. США (232 147,27 грн.) - прострочена заборгованість за процентами; 14 498,88 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 63 414,67 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Розділом 12 Договору про надання споживчого кредиту визначено, що у випадку невиконання умов укладеного договору та направлення Банком на адресу Позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за Договором протягом 31 календарного дня з дня одержання вищезазначеного повідомлення ( вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32 календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги ) про дострокове повернення кредиту, у цьому випадку у разі неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги), вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати направлення вимоги Банком.

З матеріалів справи вбачається, що у звязку з неналежним виконанням з боку відповідача умов кредитного договору 9 квітня 2015 року на адресу ОСОБА_3 та поручителів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Банком було направлено вимогу, в якій зазначено, що станом на 6 квітня 2015 року заборгованість Позичальника по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 31175 доларів США 34 центів, з яких: 31547,28 доларів США кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість 572.,46 доларів США, та 2628,06 доларів США прострочена заборгованість по процентам. З вказаної вимоги вбачається, що Банк вимагав від відповідачів погасити прострочене зобовязання протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення, одночасно зазначивши, що у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання вимоги, Банк змушений вимагати виконання відповідачами зобовязань за договором про надання споживчого кредиту від 26 листопада 2007 року у повному обсязі достроково, а саме: сплатити ПАТ заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі , сплаті нарахованих процентів, що разом становить 34175 доларів США 34 центи. Зазначені вимоги були відповідачами не отриманні з причин закінчення терміну зберігання відправлення на поштовому відділенні.

Відповідно до ст.3,6,627,629 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст.525-526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин, які регулюються статтями 1048, 1050, 1054, 1055 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визначений договором кредитування строк сплинув, сума процентів становить 2628,06 доларів США та повинна бути нарахована до 09.04.2015 року, виходячи з того що Банк скористався своїм правом та надіслав 09.04.2015 року відповідачам вимогу про дострокове повернення кредиту.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Зазначені доводи не приймаються до уваги та спростовуються наступним.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як встановлено, судом першої інстанції, та підтверджується договорами поруки, в яких не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед Банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в такому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який установили сторони в договорі).

Пред'явлення Банком вимог до Поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя.

У тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову» як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

З огляду на зазначене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором вимоги у встановленому законом порядку (ст.122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної давності, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитним договором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). «Строк чинності поруки» повинен розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

Оскільки вимогу до поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було направлено 09 квітня 2015 року, а з позовними вимогами у судовому порядку до останніх позивач звернувся 24.11.2016 року, суд дійшов вірного висновку про те, що порука на час звернення до суду є припиненою, а тому жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов вірного висновку, що вказаний позов в частині дострокового повернення суми кредиту та нарахованих відсотків, поданий позивачем з дотриманням діючого законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлений банком розрахунок пені станом на 02.11.2016 року є обґрунтованим та з дотриманням строку, встановленого п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Отже, підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі пені, звернувся до суду понад рік після надіслання відповідної вимоги про дострокове погашення кредиту, тому позовні вимоги в частині стягнення пені задоволеною не підлягають.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: