П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2019 року місто Київ

справа № 759/6706/18

провадження: 22-ц/824/5175/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - ШкоріноїО.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»

на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17 січня 2019 року, ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суддею Миколаєць І.Ю.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 серпня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого банк надав останньому кредитні кошти в сумі 1300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення і зміни кредитного ліміту банк керувався пунктами 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 «Умов та правил надання банківських послуг», на підставі яких відповідач при укладенні договору про надання банківських послуг дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. В свою чергу відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 28 лютого 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 99 881, 25 грн., що складається: з заборгованості за кредитом в розмірі 1379,95 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 87668,86 грн., заборгованість за пенею та комісією в розмірі 5600 грн., а також нараховано штраф у розмірі 500 грн.( фіксована частина) та 4732,44 грн. (процентна складова).

Вказану заборгованість банк просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 17 січня 2019 року частково задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 27 серпня 2012 року в розмірі 7055,38 грн. та судовий збір у розмірі 1762 грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити. В апеляційній скарзі посилався на те, що рішення суду прийняте без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Зокрема зазначив про те, що розмір заборгованості по відсоткам банком наведено у відповідному розрахунку і, якщо суд з ними не згоден, то суд мав би навести власні розрахунки (постанова Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №755/7704/15-ц), проте суд вирішив стягнути відсотки, що були нараховані станом за період з 27 серпня 2012 року по 31 грудня 2012 року у сумі 75,43 грн.

Вважає, що суду належало б стягнути відсотки щонайменш за відсотковою ставкою, встановленою на день укладення договору.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення судом вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по тілу кредиту, пені і комісії та процентів, нарахованих за період з 27 серпня 2012 року по 31 грудня 2012 року, за користуванням кредитом ,АТ КБ «Приватбанк» не оскаржується, а тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 27 серпня 2012 року відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій зазначено, що вона разом із пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

В анкеті заяві міститься інформація про те, що відповідач ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними. Також відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складає між ним та банком договір, про що свідчить його підпис у заяві.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у розмірі 1300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно з умовами та правилами надання банківських послуг, після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком (п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг).

Відповідно до п.п.2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за переривання платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

Згідно із розрахунком заборгованості за договором б/н від 27 серпня 2012 року станом на 28 лютого 2018 року утворилась заборгованість ОСОБА_3 перед банком, що становить 99881,25 грн., з яких: тіло кредиту - 1379,95 грн., відсотки за користування кредитом-і 87668,86 грн., заборгованість за пенею та комісією - 5600 грн., штраф у розмірі 500 грн.(фіксована частина) та 4732,44 грн. (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 дійсно було укладено договір, що за своєю правовою природою є договором приєднання. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу грошові кошти, відповідач же в свою чергу отримані кошти банку не повернув, та має заборгованість за тілом кредиту в сумі 1379, 95 грн., яка підлягає стягненню. Частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення нарахованих процентів суд першої інстанції виходив із того, що розмір процентів з 1 січня 2013 року банк змінив в односторонньому порядку, що суперечить вимогам ст. 1056-1 ЦК України, а тому стягненню підлягає заборгованість за нарахованими процентами за період з 27 серпня 2012 року по 31 грудня 2012 року в сумі 75, 43 грн.. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу (процентна та фіксована складова), суд першої інстанції виходив із того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому стягнення пені виключає можливість стягнення нарахованого штрафу за одне і те ж правопорушення.

Проте, з такими висновками повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (п.1ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (згідно із ч.1 ст.627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Згідно із ч.2 ст.202 ЦК України договір є дво- чи багатостороннім правочином.

Правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (.1 ст.634 ЦК України).

Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст.ст.610, 611, 526 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов'язань.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом установлено, що 27 серпня 2012 року ОСОБА_3 особисто підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Підписанням цієї заяви відповідач підтвердив, що він згодний з тим, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, з умовами якого він попередньо ознайомився.

Своїм підписом ОСОБА_3 підтвердив, що він зобов'язується виконувати Умови і Правила банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав ОСОБА_3 не заявляв.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами був укладений кредитний договір відповідає встановленим судом обставинам.

Згідно із розрахунком заборгованості за договором б/н від 27 серпня 2012 року, наданим позивачем до позовної заяви, станом на 28 лютого 2018 року утворилась заборгованість ОСОБА_3 перед банком, що становить 99881,25 грн., з яких: тіло кредиту - 1379,95 грн., відсотки за користування кредитом- 87668,86 грн., заборгованість за пенею та комісією - 5600 грн., штраф у розмірі 500 грн.(фіксована частина) та 4732,44 грн. (процентна складова).

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що початком виникнення у ОСОБА_3 заборгованості за відсотками є 27 вересня 2012 року, і в цей період до 1 січня 2013 року діяла відсоткова ставка 36% річних, з 1 січня 2013 року по 1 вересня 2014 року банком застосована відсоткова ставка на рівні 30% річних, з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,8 %, з 1 квітня 2015 року - 43,20 %.

Разом з тим, матеріали справи не містять згоди ОСОБА_3 на збільшення відсоткової ставки за кредитом з 1 вересня 2014 року до 34,80%, а з 1 квітня 2015 року до 43,20 % річних. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повідомлення відповідача про наміри банку збільшити відсоткову ставку.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про безпідставність нарахування процентів за користування кредитними коштами у зміненому розмірі, який не погоджений з позичальником, є законним і обґрунтованим.

Разом з тим, встановивши, що зміна відсоткової ставки з 1 січня 2013 року з 36% до 30%, з 1 вересня 2014 року з 30% до 34,80% та з 1 квітня 2015 року з 34,80% до 43,20% була проведена з порушенням норм закону, суд першої інстанції, обмежившись періодом, за який банком нараховувалася відсоткова ставка в розмірі 36%, не визначив розмір заборгованості зі інший період, за який відповідач за законом та договором має сплатити заборгованість по відсоткам, виходячи з попередньої відсоткової ставки.

Що стосується вимог позивача в частині стягнення нарахованих відсотків за період з 1 січня 2013 року до 28 лютого 2018 року, то в цій частині слід зазначити наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Однак, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Ця правова позиція викладена у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 711/6227/14-ц.

За умовами укладеного між сторонами кредитного договору, кінцевим терміном повернення кредиту є строк дії картки.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.11 Умов та правил банківських послуг строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.

Належних та допустимих доказів на підтвердження строку дії отриманої відповідачем кредитної картки, перевипуск картки та видачі нової картки відповідачу, позивачем у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано.

В пункті 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання.

Таким чином, враховуючи відсутність доказів на підтвердження строку дії картки, та зважаючи на положення п.1.1.7.12 Умов та правил банківських послуг, слід дійти висновку, що укладений між сторонами договір діє 12 місяців, і саме протягом цього строку кредитор має право нараховувати проценти у розмірі, визначеному умовами договору, та погодженому сторонами.

Отже, заборгованість за процентами, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача, має бути розрахована за період з 27 серпня 2012 року по 28 серпня 2013 року.

З наданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості, за період з 27 серпня 2012 року по 28 серпня 2013 року розмір заборгованості за нарахованими банком процентами складає 312 грн.68 коп.

Таким чином, розмір визначених судом процентів, що підлягають стягненню з відповідача, підлягає збільшенню з 75 грн.43 коп. до 312 грн.68 коп.

Передбачених законом підстав для стягнення заборгованості по процентам за період з 28 серпня 2013 року по 28 лютого 2018 року немає.

Що стосується висновків суду першої інстанції в частині відсутності підстав для стягнення штрафу, то в цій частині такі є правильними, апеляційна скарга позивача доводів в цій частині не містить.

Умовами і правилами надання банківських послуг, які є складовою частиною укладеного між сторонами договору, передбачено право кредитора у разі прострочення позичальником виконання зобов'язань нарахування пені та штрафу.

Ураховуючи, що відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення-строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі 6-2003цс15.

Зважаючи на те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за комісіє і пенею та штраф, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня, - відсутні підстави для стягнення з відповідача штрафу.

Надані позивачем до апеляційної скарги виписка по картковому рахунку за період з 1 січня 2014 року по 1 січня 2019 року та копія фотокартки особи чоловічої статі з кредитною карткою в руках, не приймаються апеляційним судом до уваги, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивачем самостійно обрано підстави, на яких ґрунтуються позовні вимоги та докази, якими позивач ці вимоги обґрунтовує.

Рішення судом першої інстанції прийнято з огляду на виключно ті докази, які були надані позивачем.

Представником банку причин, що об'єктивно не залежали від нього, для подання нових доказів до суду апеляційної інстанції, не вказано, у зв'язку з чим відсутні підстави для прийняття нових доказів, які додані до апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, сума, що підлягає стягненню - збільшенню за рахунок збільшення розміру заборгованості по процентам з 75 грн.43 коп. до 312 грн.68 коп., в іншій частині рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог позивача є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, апеляційний суд виходить із вимог ст.141 ЦПК України.

Оскільки позивачем за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір в сумі 2643 грн., розмір якого згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» визначений як мінімальний для сплати юридичною особою при поданні апеляційної скарги, то понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, навіть з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, підлягають відшкодуванню з відповідача саме в зазначеному розмірі.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства КомерційнийБанк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17 січня 2019 року - змінити, збільшити розмір заборгованості по процентам та загальний розмір заборгованості, що підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», відповідно з 75 грн.43 коп. до 312 грн.68 коп., та з 7055 грн. 38 коп. до 7292 грн.63 коп.

Викласти абзац другий резолютивної частин рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» ( рах.НОМЕР_2 для погашення заборгованості та для відшкодування судових витрат, МФО 305299, ) суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 27 серпня 2012 року у розмірі 7292 грн.63 коп. та судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» ( рах.НОМЕР_2 для погашення заборгованості та для відшкодування судових витрат, МФО 305299, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2643 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д.Поливач

А.М. Стрижеус