П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 633/21/18

провадження № 61-48149 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В.М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

заявник (стягувач)- ОСОБА_4,

боржник- ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_6,на ухвалу Печенізького районного суду Харківської області від 19 червня 2018 року в складі головуючого судді Тимченко А. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 6 листопада 2018 року вскладі колегії суддів: Сащенко І. С., Овсяннікової А. І., Коваленко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У січні 2018 року до Печенізького районного суду Харківської області надійшло клопотання ОСОБА_4 про визнання та надання дозволу на примусове виконання та території України рішення Наманганського міжрайонного суду по цивільним справам Республіки Узбекістан від 21 лютого 2012 року в частині стягнення аліментів з ОСОБА_5, який працює на підприємстві «FIPROFILE (вулиця Незалежності, 3, смт. Печеніги, Харківська область).

На обґрунтування клопотання посилалися, зокрема, на підстави положення частини другої статті 194 Сімейного кодексу України відповідно до яких, з боржника підлягає стягненню 1/4 частина від всіх його реальних доходів, отриманих на території України, за вирахуванням вже сплачених сум, які боржник сплачував в розмірі 1/4 частини від умовного середнього заробітку особи по Узбекістану для безробітних осіб.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 19 червня 2018 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 6 листопада 2018 року, в задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання та території України рішення Наманганського міжрайонного суду по цивільним справам Республіки Узбекістан від 21 лютого 2012 року відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суди виходили з того, що ОСОБА_4 звернулась до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання та території України рішення Намаганського міжрайонного суду лише у січні 2018 року - через два роки після досягненням дитиною повноліття та закриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду щодо стягнення аліментів, тобто з пропуском строку пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання. Крім того, рішення іноземного суду виконано в повному обсязі, будь-якої заборгованості за ОСОБА_5 не обліковується, своїх розрахунків заборгованості заявницею та її представниками до суду не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, представниця ОСОБА_4 -ОСОБА_6 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Печенізького районного суду Харківської області від 19 червня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 6 листопада 2018 року й ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити клопотання про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду на території України.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору. Зокрема суд не врахував положень частини другої статті 194 СК України, відповідно до якої якщо аліменти не стягувались у зв'язку з перебуванням боржника за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час.

Доводи інших учасників справи.

ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що він не ухилявся від сплати аліментів на утримання сина, протягом 14 років щомісячно їх сплачував до досягнення сином повноліття. На даний час заборгованість за аліментами відсутня.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Під час розгляду справи суди установили, що рішенням Намаганського міжрайонного суду від 21 лютого 2002 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 починаючи з 20 лютого 2002 року було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини із щомісячного доходу до досягнення ним повноліття.

Це рішення з 21 лютого 2002 року до 18 січня 2016 року перебувало на виконанні в Намаганському міському відділі бюро примусових виконань.

Відповідно до довідки Намаганського міжрайонного суду з цивільних справ від 22 березня 2017 року № 3401 з 01 лютого 2004 року до 01 квітня 2008 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 стягувались аліменти в розмірі 1/4 частини від щомісячних доходів з місця роботи ОСОБА_5 - СП «Амантайтау Глодфилде».

З 01 квітня 2008 року до 01 січня 2016 рік стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини доходів здійснювалось виходячи із середньомісячної заробітної плати в Республіці Узбекистан, як з безробітного.

З 2 листопада 2016 року ОСОБА_5 займає посаду керівника ПрАТ «Фінпрофіль».

Рішенням судового виконавця Намаганського міського відділу судових виконавців від 18 січня 2016 року виконавча справа № 31109 про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_5 була закінчена у зв'язку з досягненням дитиною повноліття та скасовано всі заборони, що були застосовані до боржника за даними виконавчими документами.

Станом на 1 січня 2016 року за ОСОБА_5 заборгованість зі сплати аліментів відповідно до виконавчого листа Намаганського міжрайонного суду з цивільних справ від 21 лютого 2002 року відсутня.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно із частиною першою статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у

статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ визнаються та виконуються на території України, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України або за принципом взаємності.

Частиною першою статті 468 ЦПК України передбачено, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 52 Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах, ратифікованого Законом № 238-XIV від 05 листопада 1998 року, встановлено, що за умов, передбачених цим Договором, Договірні Сторони визнають і виконують на своїй території рішення судів з цивільних справ, винесені на території іншої Договірної Сторони.

Стаття 56 вказаного Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу встановлено, що у визнанні передбачених статтями 52, 54 рішень та у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо: 1) відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесено рішення, воно не набуло чинності чи не

підлягає виконанню, за винятком випадків, коли рішення підлягає

виконанню до набуття чинності; 2) відповідач не взяв участі в процесі через те, що йому чи його вповноваженому не був своєчасно та належно вручений виклик до суду; 3) у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет

та на тій самій підставі на території Договірної Сторони, де має

бути визнане та виконане рішення, раніше вже було винесене

рішення, яке набуло чинності, або існує визнане рішення суду

третьої держави, або якщо установою цієї Договірної Сторони раніше

вже було порушено провадження у цій справі; 4) згідно з положенням цього Договору, а у випадках, не передбачених ним, згідно з законодавством Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнано та виконано, справа відноситься до виключної компетенції її установи; 5) відсутній документ, який підтверджує угоду сторін у справі договірної підсудності; 6) скінчився термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої розглядає клопотання про визнання та виконання рішення.

Установивши, що ОСОБА_4 звернулась до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання та території України рішення Намаганського міжрайонного суду через два роки після досягнення дитиною повноліття та після закриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду щодо стягнення аліментів, а також, що рішення іноземного суду виконано в повному обсязі, будь-якої заборгованості за ОСОБА_5 зі сплати аліментів не обліковується, суди дійшли правильних висновків про відмову в задоволенні клопотання, відповідно до пункту 6 статті 56 Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах.

Доводи касаційної скарги щодо наявності права на виконання рішення суду не є обґрунтованим, оскільки відповідно до статті 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред'явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред'явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

За змістом цієї норми пред'явлення виконавчого листа до виконання здійснюється протягом строку стягнення, тобто до досягнення повноліття, і зазначення в цій процесуальній нормі права про те, що таке стягнення може бути проведено з погашенням заборгованості за останні три роки, не є правом на виконання рішення суду поза межами строку його виконання, а свідчить про те, що визнання та допущення до виконання рішення суду щодо періодичних платежів здійснюється за наявності заборгованості не більш ніж три роки.

Аргументи скарги про те, що виконання судового рішення на території Республіки Узбекістан здійснювалось без урахування всіх доходів боржника, не може бути підставою для допуску судового рішення до виконання, а може, за умови підтвердження відповідними доказами бути підставою для окремого самостійного позову про стягнення заборгованості з наступним можливим виконанням на території України за новим клопотанням.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не взяті до уваги положення Сімейного кодексу України є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Ухвалу Печенізького районного суду Харківської області від 19 червня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 6 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв