ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 643/13186/17-ц

провадження № 22ц/818/1991/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

третя особа Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 січня 2019 року в складі судді Харченко А.М.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою.

Позовна заява мотивована тим, що 17 листопада 2015 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем «DAEWOO LANOS», державний номерний знак НОМЕР_1, при зміні напрямку руху, не переконавшись у безпеці виконуваного маневру, скоїв зіткнення з автомобілем марки «BMW», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 та з автомобілем марки «VOLKSWAGEN PASSAT», державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_4, чим порушив вимоги пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Вказав, що цивільна відповідальність водія ОСОБА_2 застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», поліс АІ/602499 від 04 грудня 2014 року.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. із стягненням судового збору.

07 квітня 2016 року після звернення до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» йому сплачено згідно цього страхового випадку 7145,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією з банку.

Зазначив, що згідно страхового полісу № АІ/602499 ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000,00 грн., а розмір франшизи, згідно страхового полісу, становить 1000,00 грн.

Вказав, що ремонт свого транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», державний номерний знак НОМЕР_3, зробив за власні кошти на станції технічного обслуговування «Кузосервіс», за адресою: провулок Пластичний, № 17а, м. Харків, на загальну суму 33 405,00 грн., що підтверджується актом прийому-здачі виконаних робіт від 11 січня 2016 року, тому йому необхідно відшкодувати різницю між фактичним розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням, яка становить 26 260,00 грн. (33 405,00 грн. (фактичний розмір) 7145,00 грн. (страхова виплата) = 26 260,00 грн. (різниця).

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму збитку у розмірі 26 260, 00 грн. та судовий збір у розмірі 640, 00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 26 260,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 640, 00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що рішенням Київського районного суду від 28 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» про стягнення страхового відшкодування, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено на підставі того, що визначений розмір матеріального збитку в сумі 33 450, 00 грн. занадто сумнівний і значно перевищує дійсну вартість, визначену експертом страхової компанії; що, отримавши визначене страховою компанією відшкодування, ОСОБА_1 не оскаржив рішення страхової компанії до Моторно-транспортного страхового Бюро України; що оцінка вартості ремонту автомобіля потерпілого спростована висновком проведеної по справі судової автотоварознавчої експертизи; що у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої шкоди, обовязок відшкодування покладався б на нього лише у випадку перевищення ліміту страхового відшкодування, який за умовами полісу становить 50 000, 00 грн.

29 березня 2019 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, з якого вбачається, що ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому посилався на те, що ремонт автомобіля здійснено на загальну суму 33 405,00 грн.; виплачене страхове відшкодування складає 7145,00 грн., а різниця 26 260,00 грн. Зазначив, що не погоджується з оцінкою про визначення вартості Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» у звязку з тим, що страхова компанія, при проведені оцінки автомобіля, застосувала максимальний коефіцієнт зносу запчастин у розмірі 70%, залишивши іншу частину матеріальної шкоди на винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром майнової шкоди та виплаченою сумою страхового відшкодування.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції неможливо погодитись, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 листопада 2015 року о 15 год. 35 хв. ОСОБА_2, керуючи автомобілем «DAEWOO LANOS», державний номерний знак НОМЕР_1, по вулиці Академіка Павлова біля будинку № 51 у м. Харкові при зміні напрямку руху, не переконавшись у безпеці виконуваного маневру для інших учасників руху, скоїв зіткнення з автомобілем марки «BMW», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 та з автомобілем марки «VOLKSWAGEN PASSAT», державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_4, чим порушив вимоги пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як вбачається з полісу № АІ/0602499 цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 під час керування автомобілем «DAEWOO LANOS», державний номерний знак НОМЕР_1, застрахована Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант»; страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000,00 грн., розмір франшизи - 1000 грн.

18 листопада 2015 року ОСОБА_1 подав до страхової компанії заяву-повідомлення про страхову подію.

Товариством з додатковою відповідльністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» для здійснення огляду пошкодженого автомобіля, визначення розміру збитку і вартості відновлювального ремонту замовлено проведення огляду пошкодженого автомобіля та здійснення відповідної експертизи у Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертум-АВЕ».

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. із стягненням судового збору.

Відповідно до статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з наданих матеріалів справи ОСОБА_1 відремонтував свій автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», державний номерний знак НОМЕР_3, на станції технічного обслуговування «Кузосервіс» згідно копії акту прийому-здачі виконаних робіт від 11 січня 2016 року, копії рахунку-фактури № 08/12 від 09 грудня 2015 року та копії квитанції № 1092303 від 11 січня 2016 року на загальну суму 33 405,00 грн. (а. с. 6, 7, 36).

25 січня 2016 року представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертум АВЕ» проведено огляд пошкодженого транспортного засобу та здійснено оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», державний номерний знак НОМЕР_3, що підтверджується звітом № 16378/0116 від 25 січня 2016 року про вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу та протоколом (актом) огляду транспортного засобу від 04 грудня 2015 року, що є додатком до даного звіту, з яким погодився ОСОБА_1

07 квітня 2016 року Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» виплачено ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 7145,00 грн.

Не погоджуючись із розміром страхового відшкодування, у квітні 2016 року ОСОБА_1А, звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення страхового відшкодування, який в подальшому уточнив, та просив стягнути з відповідача на його користь суму страхового відшкодування у розмірі 10080,59 грн., витрати з проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 3853, 00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. та судові витрати у розмірі 827, 70 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року залишено без змін, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

За клопотанням ОСОБА_1 в цій справі 20 лютого 2017 року проводено судову автотоварознавчу експертизу № 11356/8, згідно висновку якої вартість майнової шкоди, спричиненої власнику автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», державний номерний знак НОМЕР_3, в результаті дорожньо-транспортної пригоди станом на 17 листопада 2015 року становив 17 225,59 грн.

Як вбачається із змісту судових рішень по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення страхового відшкодування ОСОБА_1 надані та досліджувались як в судовому засіданні, так і експертом, копія акту прийому-здачі виконаних робіт від 11 січня 2016 року, копія рахунку-фактури № 08/12 від 09 грудня 2015 року та копія квитанції № 1092303 від 11 січня 2016 року на загальну суму 33 405,00 грн., в результаті чого надано висновок експерта, з якого вбачається, що сума майнової шкоди становила 17 225,59 грн. Проте, ОСОБА_1 відмовлено в стягненні цієї суми із страхової компанії. Судові рішення ОСОБА_1 оскаржив в суді касаційної інстанції та на підставі цих самих копій звернувся з позовом до винної особи, цивільно правова відповідальність якої застрахована.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоча і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов'язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 04 липня 2018 року, провадження № 14-176цс18.

Матеріали справи свідчать про те, що на підтвердження суми відшкодування, яка не перевищує суму ліміту відповідальності, ОСОБА_1 надав ті самі копії документів, які були предметом дослідження при ухваленні попередніх судових рішень і за якими судами надано судження щодо цього. В позові ОСОБА_1 було відмовлено. Нових доказів до суду апеляційної інстанції, крім цих копій документів, які не є належними доказами, виходячи з положень статей 76, 77 ЦПК України, він не надав. Клопотань щодо зупинення розгляду справи до ухвалення судом касаційної інстанції судового рішення або проведення судової екпертизи до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 не надходило. Його відзив на апеляційну скаргу по цій справі це фактично його доводи та мотиви касаційної скарги, якою він оскаржує попередні судові рішення.

Аналізуючи наведені норми права та обставин справи, судова колегія вважає, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 не вбачається, оскільки він не довів, що сума відшкодування, яка не перевищує ліміту відповідальності, повинна стягуватися саме з винної особи на підставі копій документів, які надавалися вже до суду в іншій справі і за якими йому відмовлено в задоволенні позову до страхової компанії.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не надав належну правову оцінку доказам у справі, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає нормам матеріального та процесуального права, у звязку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 960 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 960,00 грн. Судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О. Бровченко

ОСОБА_6

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.