Справа № 463/5701/18
Провадження № 2/463/488/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності -

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на 35/50 часток земельної ділянки площею 0,0162 га, розташованої за адресою м. Львів, вул. Погулянка, 14а, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер земельної ділянки :04:004:0064. Також просить стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 6 415,34 грн.,

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що його батьку ОСОБА_5 та відповідачу на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок № 14а, на вул. Погулянка у м. Львові, який розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, яка також належала їм на праві спільної сумісної власності. 19.12.2009р. за спільною заявою ОСОБА_5 та відповідача було здійснено поділ житлового будинку в натурі з визначенням часток, а розпорядженням ЛРА ЛМР № 105 від 22.03.2010р. затверджено висновок ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку, згідно якого частка відповідача становить 15/50 ідеальних частин, а частка ОСОБА_5 35/50. В подальшому, 20.12.2012р. співвласники здійснили поділ земельної ділянки, на якій розташований будинок, згідно якого земельна ділянка площею 0,0162 га, що становить 16/100 належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4; земельна ділянка площею 0,0153, що становить 15/100 ОСОБА_5; земельна ділянка площею 0,0266 га, що становить 27/100 ОСОБА_5; земельна ділянка площею 0,0419 га, що становить 42/100 ОСОБА_4, про що співвласники отримали відповідні свідоцтва. ОСОБА_5 помер 08.03.2016р., після чого спадщину, яка складається з 4/5 часток з 35/50 часток житлового будинку № 14а на вул. Погулянка у м. Львові прийняв позивач, а 7/50 частки будинку успадкувала його мама ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_7, що мало місце 23.02.2017р. успадкував 7/50 часток будинку з відповідною часткою приналежних до нього господарських будівель та споруд, і таким чином розмір його загальної частки в будинку становить 35/50 частки. З метою прийняття спадщини, яка складається з частки спірної земельної ділянки звернувся до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову, оскільки така земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності його батька ОСОБА_5 та відповідача і останній не надав згоди на визначення частки та крім цього, відсутні правовстановлюючі документи. Враховуючи те, що будинок та земельна ділянка, на якій він розташований є цілісним обєктом нерухомого майна, а він є власником 35/50 часток будинку, вважає, що йому належить така ж частка земельної ділянки. Оскільки відповідач не надав згоди на визначення частки, а також у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів не взмозі оформити право власності в порядку спадкування після смерті батька в позасудовому порядку і тому звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 01.11.2018р. відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. З позовними вимогами не погоджується, оскільки позивач не є власником частки спірної земельної ділянки і тому, не вправі ставити вимогу про визнання права власності на неї. Крім того, ніколи не оспорювала права власності позивача та його батька на частку у такій земельній ділянці, тоді як позивач заперечує її право виділу частки та чинить перешкоди в користуванні спільним майно. Спірна земельна ділянка між співвласниками не поділена, виділ частки із неї не здійснювався і така призначена для обслуговування житлового будинку. Крім цього, звертаючись до нотаріуса позивач не ставив вимогу про визначення частки у спірній земельній ділянці, а вимагав її розподілу, не надавши документів технічної можливості здійснити такий поділ. Саму ж відмову нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину позивач не оскаржував та в кінцевому не надав суду належних і допустимих доказів про те, що його права порушуються, не визнаються чи оспорюються. Тому вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є невірним та просить відмовити в задоволенні позову.

На спростування доводів відповідача позивач надав суду відповідь на відзив, у якому зазначає, що відповідач фактично суперечить собі та по суті, чим визнає позовні вимоги.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05.03.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні повноважний представник позивача адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Крім цього, додатково зазначив, що відповідач не отримувала пропозиції позивача про необхідність явки до нотаріуса для визначення часток спірної земельної ділянки. Просить в задоволенні такого позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до копій свідоцтв про право власності на будинок № 14а на вул. Погулянка у м. Львові (а.с.10, 12), відповідачу на праві приватної власності належить 15/50 частин цього будинку, що становить 110,3 кв.м. ОСОБА_5 на праві приватної власності належало 35/50 частин цього будинку, що становить 162,5 кв.м.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 20.11.2012р.(а.с.8), співвласники ОСОБА_5 та ОСОБА_4 здійснили розподіл земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою м. Львів, вул. Погулянка, 14а, згідно якого (а.с.9), земельна ділянка площею 0,0162 га, що становить 16/100 належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4; земельна ділянка площею 0,0153, що становить 15/100 ОСОБА_5; земельна ділянка площею 0,0266 га, що становить 27/100 ОСОБА_5; земельна ділянка площею 0,0419 га, що становить 42/100 ОСОБА_4

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.25), земельна ділянка 0,0162 га, кадастровий номер :04:004:0064, яка власне і є предметом спору в даній справі, на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5 та відповідачу.

Відповідно до копії заповіту від 10.10.2013р. (а.с.25 матеріалів спадкової справи), ОСОБА_5 належний йому автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель Passat 1.8, д.н.з. НОМЕР_1 заповів ОСОБА_8, а все інше майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось заповів позивачу.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть (а.с.14), ОСОБА_5 помер 08.03.2016р.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.11.2016р. (а.с.18), позивач після смерті ОСОБА_5 успадкував 4/5 часток з 35/50 часток житлового будинку № 14а на вул. Погулянка у м. Львові з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд.

Інших 7/50 часток цього будинку, які належали спадкодавцю відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.112 матеріалів спадкової справи), успадкувала дружина померлого та мама позивача ОСОБА_6

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть (а.с.21), ОСОБА_6 померла 23.02.2017р.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.09.2017р. (а.с.22), позивач після смерті ОСОБА_7 успадкував 7/50 часток житлового будинку № 14а на вул. Погулянка у м. Львові з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд.

Таким чином, на даний час позивач є власником 35/50 часток будинку № 14а на вул. Погулянка у м. Львові.

Відповідно до постанови ПН ЛМНО від 20.08.2018р. (а.с.27), позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 35/50 часток земельної ділянки площею 0,0162 га, розташованої за адресою м. Львів, вул. Погулянка, 14а, оскільки ОСОБА_4 не зявилась до нотаріуса та не надала своєї згоди на визначення часток, та крім цього, позивач не надав документів, які підтверджують право власності на спірну земельну ділянку.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Під час розгляду цивільної справи № 693/598/13-ц (постанова від 10.10.2018р) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розяснив, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності обєкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Разом з тим, у справі яка розглядається спірна земельна ділянка на праві спільної сумісної власності належала спадкодавцю ОСОБА_5 і на даний час позивачем не успадкована, у звязку з чим спірні правовідносини повязані не із наявністю у позивача права власності на частку в будинку, наслідком чого є наявність такого права на земельну ділянку, а із спадкуванням права власності на земельну ділянку, яка належала спадкодавцеві на праві спільної сумісної власності і саме в залежності від характеру таких правовідносин можливим є ухвалення рішення про визнання права власності.

Зокрема, відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Положеннями частини другої статті 370 ЦК України та частини другої статті 372 ЦК України визначено правило, згідно з яким у разі поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності, чи виділу частки з нього, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виходячи зі змісту статті 357 ЦК України, під терміном «визначення часток» слід розуміти визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні, внаслідок чого право власності на таке майно трансформується із спільної сумісної на спільну часткову, зберігаючи при цьому правовий режим спільної власності.

Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Разом з тим, згідно розяснень, наданих Пленумом ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 3.4 Інформаційного листа від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», розглядаючи спори, повязані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК України спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Такої самої позиції дотримується і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, який під час розгляду цивільної справи № 490/6406/16-ц (постанова від 17.10.2018р.) визнав правильним задоволення позовних вимог про визначення розміру часток співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку через невизначеність таких часток та відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, наслідком чого є визнання права власності на таку частку.

Відповідно до частин першої третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 654/1790/16-ц (постанова від 18.12.2018р.), за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому, як розяснив Пленум Верховного суду України в п. 23 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Крім того, як розяснено в п. 3.1. згаданого вище Інформаційного листа, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втирати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Однак, у справі яка розглядається, не лише питання про визначення часток не є предметом спору, але й право власності позивача як спадкоємця земельної ділянки відповідачем не оспорюється, що вказує на передчасність позовних вимог саме про визнання права власності, адже за наведених обставин позивач по суті просить суд перебрати на себе повноваження нотаріуса, що не передбачено законом і не віднесено до повноважень суду.

В такому випадку, наявність запрошення відповідача до нотаріуса для визначення часток у спільному сумісному майні (а.с.26) не має правового значення, оскільки незалежно від реакції відповідача на таке запрошення, позивач не позбавлений можливості в судовому порядку визначити такі частки та в подальшому, в позасудовому порядку, або ж за наявності правових підстав в судовому порядку, оформити право власності на таку частку.

Тому, суд в задоволенні позову відмовляє, внаслідок чого понесені позивачем судові витрати, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід віднести на його рахунок.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 13, 15, 16, 317, 319, 321, 328, 357, 368, 370, 372, 377, 392, 1216, 1218, 1225, 1226, ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 (м. Львів, вул. Погулянка, 14-А, ідентифікаційний код НОМЕР_2) до ОСОБА_4 (м. Львів, вул. Погулянка, 14-А, ідентифікаційний код НОМЕР_3) про визнання права власності на 35/50 часток земельної ділянки площею 0,0162 га, кадастровий номер :04:004:0064, розташованої за адресою: м. Львів, вул. Погулянка, 14-А відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 19.04.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.