Справа № 450/568/18 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/2969/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 36713, 81 грн, а саме: 28351,35 грн боргу з урахуванням індексу інфляції та 8362,46 грн як 3% річних від простроченої суми, згідно поданих розрахунків. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.12.2010, яке частково змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30.05.2011 з ОСОБА_3 стягнуто на користь позивача 46411,67 грн матеріальної та моральної шкоди. Рішення суду набрало законної сили та звернуто до виконання. Протягом 2012-2017 року відповідач сплатив вказані кошти. Вважає, що він відповідно до ст. 625 ЦК України має право на стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат по вищевказаній заборгованості. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що районний суд не врахував, що зобовязання з відшкодування шкоди є грошовим, а тому до нього підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.12.2010 у справі № 2-549/2010 за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Моторно (транспортне) страхове бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яке частково змінене рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30.05.2011, з відповідача ОСОБА_3 стягнуто в користь позивача ОСОБА_2 46 411,67 грн на відшкодування майнової та моральної шкоди.

На виконання рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.12.2010 видано виконавчі листи, які звернуто до виконання.

Згідно відповіді № 09-26/2628 від 15.02.2018 Пустомитівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області боржником ОСОБА_3 щомісячно здійснювалася сплата боргу з грудня 2012 року по грудень 2017 року включно на загальну суму 47011,67 грн. З боржника стягнуто виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій в повному обсязі.

Таким чином, судом встановлено, що матеріальна та моральна шкода ОСОБА_2 згідно рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.12.2010, яке набрало законної сили 30.05.2011, відшкодована відповідачем у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, районний суд, врахувавши позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, прийшов до висновку, що між сторонами у даній справі виникли недоговірні, деліктні зобовязання, а саме: відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, що не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки районний суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_5 Верховного Суду у своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, зокрема від висновку, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, зазначивши таке.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини , а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобовязання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобовязання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобовязання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобовязання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобовязання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобовязання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобовязань.

Встановлено, що відповідач мав грошове зобовязання перед позивачем, що підтверджується рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.12.2010, яке набрало законної сили 30.05.2011, про стягнення з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача ОСОБА_2 46 411,67 грн на відшкодування майнової та моральної шкоди.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобовязання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_3О перед ним становить 36 713,81 грн, з яких 28351,35 грн боргу з урахуванням індексу інфляції та 8362,46 грн як 3% річних від простроченої суми за період з 30.05.2011 до грудня 2017 року.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення.

З матеріалів справи вбачається, що 23 квітня 2018 року у відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 просив суд застосувати позовну давність у даній справі.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, тому рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року слід скасувати та постановити нову постанову про задоволення позову частково та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 19 392,89 грн, з яких 17 149,71 грн боргу з урахуванням індексу інфляції та 2243,18 грн як 3% річних від простроченої суми в межах позовної давності.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року скасувати та постановити нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 19392,89 грн, з яких 17 149,71 грн боргу з урахуванням індексу інфляції та 2243,18 грн як 3% річних від простроченої суми.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 930,68 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 18.04.2019

Головуючий

Судді