ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 372/807/16-ц

провадження № 61-1827св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником - адвокатом Кононенком ОлегомІвановичем, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року, ухвалене у складі судді Потабенка Л. Б., та рішення апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом, уточненим у вересні 2016 року, до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначив, що 29 жовтня 2012 року надав ОСОБА_5 у позику 96 000 євро; також вони погодили, що за користування позикою за увесь період підлягають сплаті проценти у розмірі 12% від суми позики.

Зазначена позика та проценти за її користування підлягали поверненню вісьмома окремими платежами, а саме: 10 грудня 2012 року - 7 500 євро; 15 січня 2013 року - 10 000 євро; 15 лютого 2013 року - 15 000 євро; 15 березня 2013 року - 15 000 євро; 15 квітня 2013 року - 15 000 євро; 15 травня 2013 року - 15 000 євро; 15 червня 2013 року - 15 000 євро і 15 липня 2013 року - 15 000 євро.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 відмовляється виконувати свої зобов'язання і станом на липень 2016 року повернув лише 75 000 гривень, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача неповернену частину позики у розмірі 2 766 539,42 гривень, проценти за користування позикою за період з 29 жовтня 2012 року по 15 липня 2013 року у розмірі 340 392,75 гривень, три проценти річних за період з 16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року у розмірі 229 113,71 гривень і проценти за користування позикою за період з 16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року у розмірі 916 454,85 гривень, всього 4 252 500,73 гривень. Заборгованість визначив у національній валюті за встановленим НБУ курсом гривні до євро станом на дату подання позову.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнено із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики і три проценти річних у розмірі 4 252 500,73 гривень та судовий збір у розмірі 6 890 гривень, всього стягнено 4 259 390,73 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту отримання ОСОБА_5 у позику від ОСОБА_4 96 000 євро і порушення обов'язку щодо їх повернення та сплати процентів за користування позикою, що є підставою для стягнення з відповідача неповерненої частини позики, процентів за її користування за увесь період і трьох процентів річних. Оскільки позика підлягала погашенню повністю до 15 травня 2013 року, а цей позов поданий 23 березня 2016 року, суд першої інстанцій дійшов висновку про безпідставність тверджень відповідача щодо пропущення позивачем трирічного строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення.

Поновлено ОСОБА_4 строк звернення до суду з цим позовом.

Стягнено із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг з урахуванням процентів у сумі 3 106 932,17 гривень, три проценти річних у сумі 229 113,71 гривень та проценти у розмірі 916 454,85 гривень, всього стягнено 4 252 500,73 гривень.

Стягнено із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у відшкодування судового збору 6 890 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що між сторонами існують договірні взаємовідносини за договором позики, позичальник ОСОБА_5 свої зобов'язання з повернення позики та сплати процентів належним чином не виконує і має заборгованість у зазначеному позивачем розмірі. Оскільки позика підлягала поверненню окремими платежами, позовна давність обчислюється самостійно щодо кожного із цих платежів і є пропущеною щодо їх частини; проте, оцінивши зазначені позивачем причини пропущення строку звернення до суду, суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про їх поважність та вважав, що порушене право ОСОБА_4 підлягає захисту у повному обсязі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року і рішення апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що позивач не довів наявність у нього оригіналу розписки про надання позики від 29 жовтня 2012 року, а суди у задоволенні клопотання про призначення судової технічної експертизи документа безпідставно відмовили.

Вважає, що суд апеляційної інстанції, дійшовши правильного висновку про пропущення позивачем позовної давності щодо вимог про стягнення частини платежів, безпідставно вважав причини її пропущення поважними і поновив строк звернення до суду. Вказані ОСОБА_4 у заяві про поновлення строку звернення до суду причини його пропущення (своєчасне первинне подання позову із порушенням правил підсудності, хвороба і тривале перебування за межами України) не є такими, що об'єктивно перешкоджали поданню цього позову у межах встановленого законодавством строку.

На думку заявника, суди помилково стягнули з нього проценти за користування позикою за період з 16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року, оскільки остаточна сума процентів, що підлягала сплаті, узгоджена ним і ОСОБА_4 при передачі коштів у борг і включена до графіку погашення заборгованості. Також вважає, що включені до щомісячних платежів проценти, визначені у твердій грошовій сумі, не підлягають стягненню, оскільки за своєю природою ці суми не є процентами у розумінні статей 536,1048 ЦК України, тому він не має обов'язку щодо їх сплати.

Суди не надали належної оцінки тій обставині, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 2 лютого 2017 року та рішенням апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року у справі за його позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину із надання позики частково недійсним встановлено, що визначення процентів у твердій грошові сумі безвідносно до суми боргу суперечить статтям 536,1048 ЦК України.

Послався на те, що строк виконання зобов'язання з повернення позики не настав, так як у розписці не зазначено чітких дат повернення останніх шести платежів.

Позиція інших учасників справи

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Вказав, що факт укладення з ним договору позики і отримання коштів відповідач не заперечує, визнання ним цієї обставини також підтверджується поданням позову про визнання цього правочину частково недійсним. Оригінал розписки від 29 жовтня 2012 року оглядався судом першої інстанцій і відповідність її копії оригіналу засвідчена підписом судді. Крім того, оригінал розписки поданий до суду апеляційної інстанції і долучений до справи разом із висновком спеціаліста за наслідками проведення експертного технічного дослідження.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 31 липня 2018 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 29 жовтня 2012 року ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 у позику грошові кошти у сумі 96 000 євро.

На підтвердження укладення договору позики відповідач надав розписку від 29 жовтня 2012 року, відповідно до якої зобов'язався повернути позику у сумі 96 000 євро та сплатити 12% від цієї суми за користування позиковими коштами окремими платежами у наступні строки: 10 грудня 2012 року - 7 500 євро; 15 січня 2013 року - 10 000 євро; 15 лютого 2013 року - 15 000 євро; 15 березня 2013 року - 15 000 євро; 15 квітня 2013 року - 15 000 євро; 15 травня 2013 року - 15 000 євро; 15 червня 2013 року - 15 000 євро і 15 липня 2013 року - 15 000 євро.

Усього у рахунок погашення позики і процентів ОСОБА_5 зобов'язався сплатити ОСОБА_4 107 500 євро. Кінцевим строком виконання договору сторони визначили 15 липня 2013 року.

9 липня 2016 року ОСОБА_4 направив на адресу ОСОБА_5 лист-вимогу про повернення грошових коштів, у якому вимагав повернути суму позики з урахуванням процентів.

Улітку 2016 року ОСОБА_5 у рахунок повернення позики сплатив ОСОБА_4 75 000 гривень.

Також апеляційним судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 2 лютого 2017 року відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні поданого до ОСОБА_4 позову про визнання частково недійсним правочину, оформленого розпискою про отримання позики від 29 жовтня 2012 року. Рішенням апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року змінено рішення суду першої інстанції від 2 лютого 2017 року і виключено із мотивувальної частини висновки про те, що відбувалася заміна боргу позивача перед відповідачем позиковим зобов'язанням; у іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

З поданого ОСОБА_4 розрахунку, здійсненого у національній валюті за офіційно встановленим НБУ курсом гривні відносно євро станом на дату подання позову, суд встановив, що заборгованість відповідача становить 4 252 500,73 гривень, з них: заборгованість за позикою з урахуванням встановлених у розписці процентів складає 3 106 932,17 гривень, заборгованість за процентами за період з 16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року складає 916 454,85 гривень і три проценти річних, нарахованих у порядку статті 625 ЦК України за порушення виконання грошового зобов'язання за період з 16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року, складають 229 113,71 гривень.

Також суд встановив, що у жовтні 2015 року, тобто у межах строку позовної давності щодо усіх платежів, ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу, подавши його до суду за останнім відомим йому місцем проживання боржника, - до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва 4 січня 2016 року цей позов повернено позивачу з тих підстав, що адреса реєстрації місця проживання ОСОБА_5 територіально не відноситься до Голосіївського району міста Києва.

З поданої позивачем медичної документації суд встановив, що ОСОБА_4 з 2003 року хворіє на тяжку хворобу, періодично проходить лікування та відповідні обстеження. Після повернення Голосіївським районним судом м. Києва позову з підстав непідсудності, а саме у періоди з 19 січня 2016 року по 3 лютого 2016 року та з 28 лютого 2016 року по 11 березня 2016 року, ОСОБА_4 перебував за межами України.

Оцінивши зазначені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду з вимогами щодо стягнення платежів, які підлягали сплаті 10 грудня 2012 року, 15 січня 2013 року, 15 лютого 2013 року і 15 березня 2013 року.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі і стягуючи із ОСОБА_5 заборгованість у загальному розмірі 4 252 500,73 гривень, суд апеляційної інстанції в основу рішення поклав здійснений позивачем розрахунок боргу, що включає суму позики із нарахованим процентами, три проценти річних за порушення грошового зобов'язання і проценти за користування позикою понад строк її надання - з 16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року.

Проте повністю із такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Згідно зі статтею 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів ? робити відповідні правові висновки.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (статті 625, 1050 ЦК України).

Встановивши, що ОСОБА_5 у визначені у розписці строки отримані у позику грошові кошти не повернув і проценти за їх користування не сплатив, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення статей 625, 1046-1050 ЦК України і обґрунтовано стягнув із позичальника на користь позикодавця суму позики із процентами за її користування, нарахованими за період з 29 жовтня 2012 року по 15 липня 2013 року, у розмірі 3 106 932,17 гривень та три проценти річних за період з16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року у сумі 229 113,71 гривень.

Доводи заявника про те, що позивач не довів наявність у нього оригіналу розписки від 29 жовтня 2012 року, а суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової технічної експертизи документа, касаційний суд відхиляє.

Розписка про отримання коштів у борг за своєю правовою природою є документом, який посвідчує факт передачі грошових коштів у борг і узгодження позикодавцем та позичальником зобов'язання з їх повернення у визначений строк. Підставою для стягнення з позичальника заборгованості за позикою є встановлення судом факту неповернення ним у погоджений із позикодавцем строк отриманих у борг коштів.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанцій ОСОБА_4 подав оригінал розписки, який суд дослідив і долучив до справи. На підтвердження того, що даний документ є оригіналом, позивач подав висновок спеціаліста, складений за результатами експертного технічного дослідження документа.

Також факт існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики суд встановив із рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 2 лютого 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року, які набрали законної сили.

Стаття 143 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, встановлювала, що експертиза призначається для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань.

Оскільки факт існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики підтверджений судовими рішеннями, які набрали законної сили, ОСОБА_5 факт отримання коштів від позивача не заперечував, як і факт написання ним розписки від 29 жовтня 2012 року, та частково погашав борг, суд апеляційної інстанцій обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової технічної експертизи документа.

Доводи заявника про те, що апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_4 строк звернення до суду з вимогами про стягнення платежів, позовна давність щодо яких спливла, касаційний суд відхиляє.

Статтями 256, 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що незначне пропущення позивачем строку звернення до суду відбулося з поважних причин. Обґрунтування таких висновків із посиланням на відповідні докази суд змістовно і послідовно виклав у рішенні, а касаційний суд з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж перегляду справи не може здійснювати переоцінку доказів, встановлювати обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу або про перевагу одних доказів над іншими.

Твердження заявника про те, що розписка від 29 жовтня 2012 року не містить зазначення конкретних дат повернення останніх шести платежів, є помилковими, оскільки такі дати зазначені ОСОБА_5 шляхом застосування графічних символів, що означають дублювання попереднього значення, вказаного у відповідній колонці, тобто 2013 року.

Безпідставними є твердження заявника про те, що встановлення у розписці плати за користування позикою у твердій грошовій сумі, яка становить 12% від суми боргу, суперечить статтям 536,1048 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Аналогічне правило встановлено у статті 1048 ЦК України, яка передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 погодили, що проценти за користування позикою, які у загальному становлять 12% від її розміру, додаються до суми позики і підлягають погашенню спільно за одним графіком.

Встановлення такого розміру процентів і порядку їх погашення положенням статей 536,1048 ЦК України не суперечить.

Правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, на яку посилається заявник, не підлягає застосуванню у цій справі, так як встановлені обставини у зазначеній справі і у справі № 6-79цс14, є різними.

У справі № 6-79цс14 плата за користування позикою визначена сторонами не як процент від суми позики, а як тверда грошова сума безвідносно до суми боргу; у цій справі плата за користування позикою встановлена у розмірі 12% від суми боргу.

За таких обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано стягнув із ОСОБА_5 заборгованість за позикою і процентами за період з 29 жовтня 2012 року по 15 липня 2013 року, а також три проценти річних у порядку статті 625 ЦК України за період після закінчення строку, на який надавалася позика, і доводи касаційної скарги правильність таких висновків не спростовують.

Проте, стягуючи із ОСОБА_5 проценти за користування позикою за період з 16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року у сумі 916 454,85 гривень, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що вони обчислені поза межами строку, на який надавалася позика.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (статті 626, 631 ЦК України).

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, які, за відсутності іншої домовленості, виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц роз'яснила, що періодом нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Тобто після закінчення строку, на який надавалася позика, право позикодавця на отримання процентів за користування позикою припиняється і у подальшому його права та інтереси забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Останнім днем повного повернення позики і сплати процентів за користування нею ОСОБА_4 і ОСОБА_5 встановили 15 липня 2013 року. Після настання цієї дати право ОСОБА_4 на нарахування процентів за користування позикою у передбачених розпискою 12% річних припинилося.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи позовні вимоги про стягнення процентів, вищевикладене не врахували, що призвело до ухвалення як судом першої інстанції, так і апеляційним судом помилкового рішення про стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 процентів за період з 16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року у розмірі 916 454,85 гривень.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року в частині вирішенні позовних вимог про стягнення процентів за період з 16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року у сумі 916 454,85 гривень та ухвалює у цій частині нове рішення про відмову у позові, у зв'язку з чим зменшує загальну суму заборгованості, стягнену рішенням апеляційного суду, з 4 252 500,73 гривень до 3 336 045,88 гривень.

У іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року є законним і обґрунтованим, постановлене з правильним застосуванням матеріального права і додержанням норм процесуального права, тому згідно зі статтею 410 ЦПК України підлягає залишенню у відповідній частині без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

ОСОБА_4 пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає відшкодуванню сплачений за подання позовної заяви судовий збір у сумі 5 405,21 гривень; ОСОБА_5 у зв'язку з частковим задоволенням касаційної скарги підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений за подання апеляційної і касаційної скарг, пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 4 602,86 гривень.

За таких обставин касаційний суд, керуючись статтею 141 ЦПК України і принципом пропорційності відшкодування судового збору, змінює розподіл судових витрат у справі і стягує із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у відшкодування судового збору 802,35 гривень (5 405,21-4 602,86).

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником - адвокатом Кононенком ОлегомІвановичем, задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення із ОСОБА_5 процентів за період з 16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року у сумі 916 454,85 гривень скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Зменшити загальну суму стягненої із ОСОБА_5 заборгованості з 4 252 500,73 гривень до 3 336 045,88 гривень.

Змінити рішення апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року в частині розподілу судових витрат, зменшивши суму судового збору, стягненого на користь ОСОБА_4, з 6 890 гривень до 802,35 гривень, та стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у відшкодування судового збору 802,35 гривень.

У іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко А. С. Олійник С. О. Погрібний Г. І. Усик