Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.05.2019 Справа №607/10408/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Братасюка В.М.

присяжних ОСОБА_1, ОСОБА_2 Є.

секретаря судового засідання Созанської Т.І.

за участі прокурора Воловник М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за заявою представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник, представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні звернувся до суду з заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування .

На обґрунтування заяви посилається на ту обставину, що є підстави для припущення про наявність у ОСОБА_3 тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, і може завдати значної шкоди своєму здоровю, у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги шляхом госпіталізації для лікування в закритому психіатричному стаціонарі.

В судове засідання представник заявника не зявився, до заяви додав письмове клопотання розглянути звернення за власної відсутності та з урахуванням пояснень лікаря. Лікар психіатр ОСОБА_4 підтримав доводи, які викладені в заяві, просив їх задовольнити. Зазначив, що в матеріалах справи є достатньо доказів - лікарський висновок, звернення батька та брата, що свідчать про необхідність госпіталізації ОСОБА_3 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, оскільки її поведінка становить загрозу для її життя та здоров"я.

Прокурор в судовому засіданні щодо задоволення заяви заперечив за недоведеністю необхідності надання примусової допомоги саме в стаціонарних умовах.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, встанови наступні обставини.

У судовому засіданні зясовано, що 01.05.2019 року в 2 психіатричне відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні вперше поступив на стаціонарне обстеження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (інвалід війни АТО 2 гр посвідчення серії ААБ 011653 видане 27.06.2018 року) по направленню БШМД у супроводі працівників поліції.

У висновку комісії лікарів психіатрів описано, що ОСОБА_3 визначено діагноз: Емоційно нестійкий розлад особистості, імпульсивний тип, зі схильністю до агресивної поведінки.

Із анамнезу (зі слів родичів) відомо, що пацієнт влітку 2017 року повернувся із зони АТО, де прослужив 2,5 років. Отримав мінно вибухове поранення в 2017 році, (як наслідок ампутація правої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини гомілки). Також перебуваючи на Майдані у Києві в 2014 році отримав контузію головного мозку…. Після повернення додому змінився в психічному стані усе частіше став проявляти агресію до оточуючих, рідних, спочатку епізодично, пізніше практично щодня. Рідні пропонували пацієнту звернутися за медичною допомогою, проте він відмовлявся оскільки не вважав себе хворим…..08.04.2019 року застосував силу до дружини у присутності малолітніх дітей. Неодноразово застосовував силу до батька, 01.05.2019 року побив його, рідні викликали поліцію…..

Психічний стан особи комісією лікарів описано наступним чином: в свідомості. Орієнтований в повній мірі. Доступний продуктивному мовному контакту. На запитання відповідає по суті. Заперечує свою неправильну та агресивну поведінку вдома. Під час розмови збудливий, подразливий, імпульсивний, схильний до швидких афективних спалахів. Часто невдоволений, нетерплячий, постійно запитує коли його випишуть додому. Відмовляється від проведення обстежень, забору аналізів, лікування, оскільки вважає, що це йому непотрібно. Досить агресивно налаштований, внутрішньо напружений. Інструкції медперсоналу виконує вибірково. До власного стану критика поверхнева.

З приводу доведеності заявником необхідності надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_3 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування , суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст.. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

У 2006 році ВРУ прийнято Закон «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», ст..17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права.

Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення ввід 18.12.2008 року «Савіни проти України»).

Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, («Гласс проти Сполученого Королівства» від 09.03.2004 року), вільне розпорядження своїм тілом («Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства» від 11.07.2006 року).

А тому суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_3 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у його приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції.

В судовому засіданні ОСОБА_3 суду пояснив, що станом на дату судового розгляду він усвідомлює, що дійсно існує потреба його реабілітації з метою уникнення невиправних наслідків, оскільки він є учасником АТО, інвалідом 2 групи, зазнавав мінно вибухового поранення, і періодично проходить реабілітацію в 2017, 2018 роках у військових госпіталях. Проте останній категорично заперечує лікування на стаціонарі Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні. Мотивує заперечення тим, що будівля установи, режим перебування на психіатричному стаціонарі та факт перебування в даній установі на лікуванні людей з значно гіршими психічними розладами ніж у нього, усе це діє надзвичайно гнітюче та може призвести до невиправних наслідків його психіки.

Пояснив, що дійсно він дещо імпульсивний, і конфліктує з батьками та колишньою дружиною; разом з тим зовсім не заперечує надання йому амбулаторної допомоги опісля госпіталізації він висловив згоду та здав усі необхідні аналізи, самостійно без седативних препаратів заспокоївся, а також не заперечує виконувати курс лікування, якщо такий буде йому призначений, в домашніх умовах.

Суд наголошує, що згідно за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Відтак суд зазначає, що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоровя шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи.

Представник заявника наполягає на надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_3 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні саме для стаціонарного лікування, оскільки державою не створені умови надання закладом психіатричної допомоги ТОККПНЛ примусово в амбулаторному порядку, й на запитання головуючого судді не зміг пояснити в чому саме курс примусового лікування ОСОБА_3 в амбулаторних умовах відрізнятиметься від курсу лікування на психіатричному стаціонарі.

Більш того лікар психіатр пояснив, що на даний час ОСОБА_3 є спокійним, дійсно надавав згоду та здав усі необхідні аналізи, й стан його психічного здоровя стабілізувався.

Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обовязок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують.

А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, з огляду на недоведеність представником заявника неспроможності ОСОБА_3 самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність - суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого втручання в конвенційне право особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку потенційно цілком достатнім могло б бути надання особі психіатричної допомоги, навіть за необхідності в примусовому порядку, однак амбулаторно, в домашніх умовах в зоні створеного ОСОБА_3 життєвого комфорту.

Однак, оскільки суд розглядає заяви виключного в межах заявлених вимог й відсутнє звернення лікаря психіатра про надання особі примусової психіатричної допомоги в амбулаторному порядку, вирішувати дане питання з власної ініціативи суд не вправі.

Крім того суд зауважує, що з наданих суду пояснень лікаря психіатра, самої ОСОБА_3, та опосередковано змісту висновку лікарів психіатрів, має місце швидше проблема у психологічному співіснуванні ОСОБА_3 з членами родини, адже загострення його психоемоціного стану відбувається не спонтанно поза волею ОСОБА_3., в саме внаслідок конфліктних ситуацій між ним, батьком та колишньою дружиною.

Керуючись ст. 2, 4, 339 342 ЦПК України, Законом України "Про психіатричну допомогу", суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку шляхом госпіталізації для стаціонарного лікування ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня його проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України , до Тернопільськго апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Головуючий суддяОСОБА_5

Присяжні ОСОБА_1,

ОСОБА_2 Є.