Справа № 146/295/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2019 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Скаковської І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сідак Н.П.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Лишака І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Томашпіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» про визнання недійсним договору оренди та скасування державної реєстрації договору оренди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Зернопродукт-Липівка» товариства про визнання недійсним договору оренди та скасування державної реєстрації договору оренди.

Позовна заява мотивована тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 25 листопада 2014 року Томашпільською державною нотаріальною конторою Вінницької області належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 4,0389 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району вінницької області.

На даний час вказаною земельною ділянкою користується ТОВ «Зернопродукт-Липівка», відповідно до начебто укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка» 20 березня 2006 року договору оренди вищезазначеної земельної ділянки, який був зареєстрований у Томашпільському відділі Держкомзему 10 травня 2006 року.

Згідно умов договору оренди, ОСОБА_4 зобов'язалася передати у строкове оплатне користування відповідачу вищезазначену земельну ділянку.

Позивач зазначає, що вказаний договір, як і акт про передачу земельної ділянки, ні він, ні ОСОБА_4 не підписували, тобто спірний договір був укладений без волевиявлення власника земельної ділянки.

В зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду, який просить ухвалити рішення про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,0389 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належної ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 25 листопада 2014 року Томашпільською державною нотаріальною конторою Вінницької області, укладений 20 березня 2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка», зареєстрований у Томашпільському відділі Держкомзему 10 травня 2006 року, скасувати державну реєстрацію договору оренди даної земельної ділянки та стягнути з відповідача на його користь понесені витрати по справі.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 09 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Зернопродукт-Липівка» про визнання недійсним договору оренди та скасування державної реєстрації договору оренди задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,0389 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належної ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 25 листопада 2014 року Томашпільською державною нотаріальною конторою Вінницької області, укладений 20 березня 2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка», зареєстрований у Томашпільському відділі Держкомзему 10 травня 2006 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Вказане рішення суду ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року рішення Томашпільського районного суду від 09 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 грудня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2018 року дану цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат ОСОБА_2 позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини зазначені в ній, просили позов задовольнити. Просили відмовити в застосуванні позовної давності, оскільки ОСОБА_4 не могла знати про існування іншого договору оренди землі та вважала, що отримує орендну плату згідно договору оренди, укладеного між нею та СПП «Олександрівське» так як у відомостях про отримання орендної плати не вказано по якому договору ОСОБА_4 її отримувала.

Представник відповідача Лишак І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення, просив відмовити в задоволенні позову із застоуваням трирічної позовної давності. Вважає що ОСОБА_4 було відомо про існування договору оренди, оскільки остання щороку отримувала орендну плату. Будь-яких претензій про стягнення заборгованості щодо виплати орендної плати ОСОБА_4 не пред'являла. Також ОСОБА_5 не було вжито жодних заходів щодо заперечення існування орендних відносин між нею та ТОВ «Зернопродукт-Липівка». Крім того вказав, що відомостей, які б підтверджували отримання ОСОБА_4 орендної плати від СПП «Олександрівське» не має.

Суд, заслухваши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення сторонами договору оренди землі) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимогами частин першої- третьої, п'ятої та щостої ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; право чин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків , що обумовлені ним; право чин, що вчиняється батьками ( усиновлювачами) , не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи працездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За змістом абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Судом встановлено, що 20 березня 2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка» укладено договір оренди землі № 180/2006-О-Т-В, відповідо до якого орендодавець ОСОБА_4 надає на підставі державного акту на право власності на землю серії ВН № 210417, а орендар - ТОВ «Зернопродукт-Липівка» приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4,0389 га, у тому числі рілля 4,0389 га, яка знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району.

Відповідно до п. 8. договору оренди землі, договір укладено на п'ятнадцять років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за десять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Вказаний договір оренди 10 травня 2006 року було зареєстровано у Томашпільському відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» за № 63 (а.с.7-8).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 листопада 2014 року, ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Спадщина складається із земельної ділянки площею 4,0389 га в межах згідно з планом, розташованої на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.10).

Як вбачається з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,0389 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Олександрівської сільської ради, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.9).

ОСОБА_1 заявлено вимогу про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_4 та відповідачем договору оренди землі, з посиланням на те, що спірний договір укладений від імені спадкодавця позивача іншою особою та не був особисто підписаний ОСОБА_4

Так, згідно висновку експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи № 1097/1098/16-21 від 15 липня 2016 року року підпис від імені ОСОБА_4 у оригіналу договору оренди землі № 180/2006-О-Т-В від 20 березня 2006 року, виконаний рукописним способом, кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки і технічних засобів, виконані не ОСОБА_4, а іншою особою (особами) (а.с.44-48).

Таким чином, судом встановлено, що спадкодавець позивача ОСОБА_4 не підписувала спірний договір оренди землі № 180/2006-О-Т-В від 20 березня 2006 року.

Однак при розгляді справи представником ТОВ «Зернопродукт - Липівка» було подано клопотання про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач після укладення договору щороку отримувала орендну плату за користування належною їй земельною ділянкою, заперечень з приводу цього не мала.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Так, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права в межах строку позовної давності.

Згідно ст. 257 ЦК України, передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права про особу, яка його порушила.

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція, якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції ( пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази які вже можливо втратили достовірність і повноту із плином часу ( ( пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та іншів прти Сполученого Королівства» пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач ОСОБА_1 повинен також довести той факт, що ОСОБА_4 та він особисто не могли дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

ОСОБА_4 отримувала орендну плату за користування земельною ділянкою та як вбачається з постанови Верховного Суду від 14 листопада 2018 року ОСОБА_1 у своїх поясненнях підтверджував, що неодноразово допомагав померлій ОСОБА_4 отримувати орендну плату, тому позивач у справі та ОСОБА_4 знали про наявність договру оренди землі, тому суд вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду.

Позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він та його спадкодавець не знали та не могли дізнатися про порушення свого цивільного права, тоді як згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому ОСОБА_1 слід відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Судові витрати згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 18, 27 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 203, 215, 236, 629, 256, 257, 267,387, 638 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76, 78, 82, 95, 141, 228, 229, 235, 258, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» про визнання недійсним договору оренди та скасування державної реєстрації договору оренди - відмовити, в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Судові витрати залишити за позивачем - ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. В. Скаковська

Повний текст рішення виготовлено 22 квітня 2019 року