Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 563/895/16-ц

провадження № 61-36242св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Корецька районна нотаріальна контора у Рівненській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року у складі судді

Кулика Є. В. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 04 квітня

2017 рокуу складі колегії суддів: Шеремет А. М., Григоренка М. П.,

Хилевича С. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_5, третя особа - Корецька районна державна нотаріальна контора у Рівненській області, про визнання права власності на спадкове майно та визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що батьки сторін ОСОБА_8 та

ОСОБА_9 за час шлюбу побудували житловий будинок № АДРЕСА_1, в якому проживала і вона до 1988 року, після чого виїхала в місто Рівне.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати сторін - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер і батько сторін - ОСОБА_8 Покійні батьки завжди говорили, що будинок буде належати тому, хто їх буде доглядати.

В липні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про зобов'язання ОСОБА_4 звільнити спірний будинок. Під час розгляду зазначеної справи, вона дізналась, що 30 січня 1996 року між її батьком ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, згідно якого батько подарував відповідачу спірний житловий будинок.

Батько не мав права дарувати спірний будинок, оскільки він не оформляв на себе право на спадщину за законом після смерті матері та не виготовив свідоцтво про право власності на житловий будинок.

ОСОБА_4 просить визнати за нею право власності на 1/3 частку у спадковому майні на житловий будинок АДРЕСА_1, а також визнати договір дарування житлового будинку № АДРЕСА_1, укладеного 30 січня 1996 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1-143 недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 20 грудня

2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що при укладенні спірного договору дарування були дотриманні всі вимоги закону. Відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на 1/3 частину спірного нерухомого майна, оскільки на момент відкриття спадщини спірний житловий будинок з надвірними будівлями не належав спадкодавцю ОСОБА_8, а тому він не увійшов до складу спадщини, після його смерті.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 04 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 20 грудня

2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

03 травня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Корецького районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 04 квітня 2017 року та направити справу на новий розгляд, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що помилковим є твердження судів попередніх інстанцій про те, що відповідно до частини другої статті 549 ЦК Української РСР ніхто із спадкоємців до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався після смерті матері, оскільки звертатись не було потреби, так як заявник та її батько вступили фактично в управління майном померлої на підставі частини першої статті 549 ЦК Української РСР.

Укладаючи спірний договір дарування, нотаріусом було допущено ряд грубих порушень чинного законодавства, оскільки ОСОБА_8 не належав цілий житловий будинок, а довідка, на яку посилаються суди попередніх інстанцій, є підробленою, що також підтверджує голова сільської ради.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення Корецького районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Рівненської області

від 04 квітня 2017 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Корецького районного суду Рівненської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків судів попередніх інстанцій:

Судами встановлено, що батьки сторін по справі ОСОБА_8 та

ОСОБА_9 з 03 листопада 1947 року перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу збудували спірний житловий будинок № АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 померла.

За життя ОСОБА_9 заповітів не складала.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 05 квітня

2016 року, яке залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 23 травня 2016 року, у справі № 563/1240/15-ц за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_5, треті особи: Корецька районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про визнання права власності на спадкове майно та визнання правочину недійсним, встановлено, що з матір'ю

ОСОБА_4 на момент відкриття спадщини не проживала, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталась.

Належність цілого житлового будинку дарителю ОСОБА_8 підтверджується записом в погосподарській книзі Новокорецької сільської ради народних депутатів за № 763, що стверджується довідкою цієї сільської ради від 29 грудня 1995 року за № 546. Спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці виділеній для обслуговування житлового будинку площею 1 200 м.кв.

Згідно довідки, наданої Новокорецькою сільською радою Корецького району Рівненської області від 22 грудня 2015 року № 1879, ОСОБА_9 на день смерті проживала та була зареєстрована в будинку АДРЕСА_1, разом нею проживали та були зареєстровані: чоловік - ОСОБА_8, син -

ОСОБА_5

Відповідно до абзацу1 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або породжують існувати після набрання ним чинності, а тому для регулювання спірних правовідносин сторін необхідно застосовувати положення ЦК Української РСР 1963 року.

В шестимісячний строк, встановлений частиною другою статті 549 ЦК Української РСР, з дня відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_9 із заявою про прийняття спадщини до Корецької районної державної нотаріальної контори ніхто не звертався.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_9 була заведена Корецькою районною державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_4 лише

24 жовтня 2008 року. Тобто, через п'ятнадцять років з дня відкриття спадщини. Того ж самого дня державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий вклад на ім'я ОСОБА_4, згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру Корецької районної державної нотаріальної контори за № 46080019 від 08 грудня 2016 року.

Згідно із договору дарування житлового будинку від 30 січня 1996 року посвідченого 30 січня 1996 року державним нотаріусом Корецької районної державної нотаріальної контори Заграничною А. І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-143, ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_5 прийняв у дар належний йому на праві особистої власності цілий житловий будинок АДРЕСА_1.

В договорі також зазначено, що житловий будинок належить дарителю ОСОБА_8 на підставі запису в погосподарській книзі Новокорецької сільської ради народних депутатів за № 763, що стверджується довідкою цієї сільської ради від 29 грудня 1995 року за № 546.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

Після його смерті відповідно до статей 524-526 ЦК Української РСР відкрилась спадщина на все належне йому майно. Спадкодавець ОСОБА_8 за своє життя заповідальних розпоряджень не вчиняв, що також не оспорюється сторонами.

Суди у справі № 563/1240/15-ц за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_5, треті особи: Корецька районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про визнання права власності на спадкове майно та визнання правочину недійсним, дійшли висновку про те, що батько сторін набув право власності на спірний будинок у передбачений законом спосіб і, як власник, розпорядився ним шляхом укладення договору дарування з дотриманням положень статті 48 ЦК Української РСР. Після смерті ОСОБА_8 не відкрилась спадщина на спірний житловий будинок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_11 відхилено.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 05 квітня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 23 травня

2016 року залишено без змін.

Вказані судові рішення набрали законної сили, є чинними та не скасовані.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що на момент відкриття спадщини житловий будинок АДРЕСА_1 не належав спадкодавцю

ОСОБА_8, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, прийшов до обґрунтованого висновку, що спірний будинок не ввійшов до складу спадщини, після смерті спадкодавця, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на 1/3 частину спірного нерухомого майна.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 20 грудня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 04 квітня

2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська