Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

місто Київ

справа № 202/774/16-ц

провадження № 61-6488св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року у складі судді Зосименко С. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2016 року у складі колегії суддів: Лисичної Н. М., Баранніка О. П., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання за нею переважного права на придбання нерухомого майна - квартири, розташованої у АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позову зазначила, що з 1994 року вона разом із чоловіком ОСОБА_4 проживала у квартирі АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності матері чоловіка ОСОБА_2 Позивач за власні кошти повністю утримувала квартиру, купувала за власні кошти меблі, зробила капітальний ремонт у квартирі. У 2014 році шлюб між нею та ОСОБА_4 розірвано. У подальшому ОСОБА_2 відчужила згадану квартиру на користь ОСОБА_3 без повідомлення позивача про намір здійснити відчуження цього майна на користь іншої особи. ОСОБА_1 вважає, що зазначені дії вчинені ОСОБА_2 без дотримання вимог частини другої статті 822 ЦК України та порушують її переважне право на придбання цієї квартири, яке передбачено частиною другою статті 777 ЦК України та частиною першою статті 369 ЦК України.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та у задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на те, що позивач є її колишньою невісткою та вже вшосте звертається з різними позовами до суду. Позивач не має стосунку до квартири АДРЕСА_2 , оскільки ця квартира їй не належала, в квартирі вона не була зареєстрована, проживала там зі згоди відповідача, як колишнього власника квартири, без укладення договору найму, оскільки перебувала у шлюбі з її сином. Шлюб розірвано 04 липня 2014 року і з того часу позивач перестала бути членом родини її сина. Позивач має у власності іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити.

Стислий виклад заперечень третіх осіб

Треті особи своєї позиції стосовно позовних вимог не висловили.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею переважного права на придбання нерухомого майна, а не з позовом про переведення на неї прав та обов`язків покупця. Позивач не внесла на депозитний рахунок суду суму у розмірі 319 383, 00 грн, за яку продана квартира АДРЕСА_2 . За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею переважного права на придбання нерухомого майна є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що суд правильно зазначив в рішенні про те, що між позивачем та ОСОБА_2 не укладався договір найму житла відносно спірної квартири (це підтверджено рішеннями судів, які відповідно до статті 61 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) мають преюдиційне значення). Позивач проживала в квартирі як член сім`ї сина власника житла.

Апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

З приводу тверджень заявника про те, що зроблений нею за час проживання в спірній квартирі капітальний ремонт є складовою частиною речі (квартири), і він не може бути відокремлений від речі (квартири) без її пошкодження та істотного знецінення та щодо складових частин цієї квартири, а тому у неї виникло право власності, то апеляційний суд зазначив, що ці посилання не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони не відносяться до правовідносин, які склалися між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСКНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судовим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 з квартири визнано право останньої на проживання у спірній квартирі.

На переконання заявника, під час вирішення спору по суті судами першої та апеляційної інстанцій помилково застосовано положення статті 362 ЦК України, які не регулюють спірні правовідносини. Судами не враховано її переважного права на придбання квартири, адже вона за особисті кошти зробила в ній дорогий ремонт.

Судами неповністю з`ясовано обставини справи та не взято до уваги факт усної домовленості ОСОБА_1 з ОСОБА_2 щодо найму спірної квартири.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 подали відзив на касаційну скаргу, просили судові рішення залишити без змін як законні та обґрунтовані.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 20 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у лютому 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_2 належала на праві власності квартира АДРЕСА_2 . Вона надала згоду на проживання в спірній квартирі без реєстрації позивачу, як дружині її сина ОСОБА_4 Такий факт встановлений рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року у справі № 202/24889/13-ц.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2014 року та ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року у справі № 202/7049/14-ц встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будь-які за змістом договори оренди (найму) квартири АДРЕСА_2 не укладалися.

Шлюб між позивачем та ОСОБА_4 розірвано на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2014 року у справі № 202/26332/13-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2014 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 23 липня 2014 року ОСОБА_2 відчужила (продала) квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 10 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, усунуто перешкоди

ОСОБА_3 у здійсненні ним права користування квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення з неї ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Щодо переважного права співвласника

За змістом частин першої, другої та четвертої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Будучи наділені правом на переважну купівлю частки у праві спільної часткової власності, інші співвласники тим не менш не мають переваг і привілеїв щодо ціни та інших умов, на яких має намір продати свою частку співвласник-відчужувач. Для забезпечення здійснення переважного права інших співвласників на купівлю продавець зобов`язаний повідомити інших співвласників про свій намір продати частку. У повідомленні обов`язково має бути визначена ціна, а інші умови продажу мають бути зазначені, якщо вони визначаються продавцем як істотні для укладення даного договору (наприклад, строки розрахунків, форма, у якій співвласник бажає укласти договір, та інші умови, досягнення згоди з яких є необхідними для укладення договору).

Якщо договір купівлі-продажу частки підлягає нотаріальному посвідченню, доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні може бути свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця згідно зі статтею 84 Закону України

«Про нотаріат» або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка). Справжність підпису на заяві учасника спільної часткової власності повинна бути засвідчена нотаріально (абзаци 3, 4 пункту 54 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно, і протягом десяти днів - якщо предметом договору купівлі-продажу є рухоме майно. При цьому під здійсненням переважного права необхідно вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки.

Щодо переважного права наймача

Згідно із частиною першою статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За змістом частини другої статті 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Відповідно до частини другої статті 822 ЦК України у разі продажу житла, яке було предметом договору найму, наймач має переважне перед іншими особами право на його придбання.

Зазначена норма права зобов`язує наймодавця до продажу житла запропонувати наймачеві придбати житло, вказавши ціну та інші умови, на яких він його продає. Якщо наймач відмовився від здійснення переважного права купівлі чи не здійснив цього права щодо нерухомого майна протягом строку, встановленого від дня отримання ним повідомлення, продавець має право продати житло іншій особі. Тому і в таких випадках наймач може звернутися до суду з позовом до наймодавця і покупця про переведення на нього прав та обов`язків покупця.

Стаття 822 ЦК Кодексу не встановлює форму повідомлення наймача про продаж житла, строк, протягом якого таке повідомлення має бути доведено до наймача (час після спливу строку договору), форму і строк відмови від здійснення наймачем переважного права купівлі.

У справі, що переглядається, рішеннями судів, які відповідно до статті 61 ЦПК України 2004 року мають преюдиційне значення, встановлено, що між позивачем та ОСОБА_2 не укладалось договору найму житла, а саме спірної квартири, а позивач проживала у квартирі як член сім`ї сина власника житла. Проживаючи у спірній квартирі, ОСОБА_2 як член сім`ї власника не набула на неї права власності. Із сином власника квартири позивач розлучилась, а квартиру продано іншій особі.

Таким чином, за час проживання у спірній квартирі позивач не набула статусу ані наймача, ані співвласника, тому обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позову, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди першої та апеляційної інстанцій свої процесуальні дії належним чином обґрунтували, врахувавши при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд не встановив порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору по суті, оскільки судами оцінено докази за їх внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Також під час перегляду справи Верховним Судом не виявлено порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, що є обов`язковою підставою для скасування судових рішень.

Доводи касаційної скарги зводяться до порушення права ОСОБА_1 на проживання у спірній квартирі, її виселення, що було предметом судового розгляду у справі № 202/24889/13-ц та не є предметом цього позову.

Не заслуговують на увагу твердження заявника про безпідставне посилання судів на положення статті 362 ЦК України, оскільки юридико-фактологічне обґрунтування вимог позову, пояснення позиції сторони позивача містять посилання на порушення її прав як наймача, а також як співвласника квартири, а відтак суди здійснили всебічний розгляд справи із комплексним дослідження кожного доводу та з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик