Номер провадження: 22-ц/813/3344/19
Номер справи місцевого суду: 501/2527/17
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (третя особа - ОСОБА_6) про визнання правочину удаваним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Пушкарського Д.В. 29 листопада 2018 року у м. Чорноморськ Одеської області, -

встановила:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (третя особа - ОСОБА_6.) про визнання правочину удаваним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с. 1-7).

В обгрунтування позову ОСОБА_3 посилався на те, що 05 вересня 2014 року ОСОБА_5 була видана генеральна довіреність, зареєстрована в реєстрі за НОМЕР_2, щодо володіння, користування і розпорядження транспортним засобом HONDA CITY, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Довіреність була видана ОСОБА_5 з метою приховання іншого правочину, а саме - договору купівлі-продажу вказаного автомобілю, оскільки між сторонами було досягнуто згоди щодо ціни транспортного засобу, яка склала 10 000 доларів США, а також порядок розрахунків за відчуження автомобіля та порядок його передання.

Вказана вище довіреність була посвідчена приватним нотаріусом за участю ОСОБА_3 та ОСОБА_5, після чого позивач, в присутності приватного нотаріуса, передав ОСОБА_5 кошти в сумі 10 000 доларів США, а останній передав позивачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобілю. Передача грошових коштів також підтверджується розпискою.

На час звернення до суду із позовом позивач мав намір належним чином оформити право власності на придбаний автомобіль, проте, як виявилось, зазначений автомобіль згідно довідки-рахунку ААЕ №076705 від 19 червня 2015 року, виданої ТОВ «СІВ-СЕРВІС», транспортний засіб HONDA CITY, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, був перереєстрований на ОСОБА_6, а в подальшому, згідно довідки-рахунку ААЕ №342923 від 22 жовтня 2015 року, виданої ТОВ «Янгол 3», - перереєстрований на ОСОБА_4

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 було задоволено в повному обсязі. Визнано односторонній правочин, яким є довіреність, видана 05 вересня 2014 року ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_2 щодо володіння, користування та розпорядження транспортним засобом HONDA CITY, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, - удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу транспортного засобу HONDA CITY, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вчиненого між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право власності на транспортний засіб HONDA CITY, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Витребувано транспортний засіб HONDA CITY, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, з чужого незаконного володіння від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 (а.с. 90-93).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить рішення суду скасувати, провадження у справі закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, стягнути з позивача судовий збір, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Так, на думку апелянта, ОСОБА_3 вибрано невірний спосіб захисту, оскільки при вирішенні спору у справі суд мав керуватися положеннями ч.1 ст. 1213 ЦК України, згідно якої набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Тому, як вважає ОСОБА_2, у даному випадку позивач міг розраховувавти лише на передані гроші за розпискою від відповідача ОСОБА_5, як на безпідставно набуте майно в натурі (а.с. 99-104).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із факту доведеності позовних вимог, посилаючись, в якості належного та допустимого доказу, на розписку, надану ОСОБА_3 ОСОБА_5, з якої вбачається, що кошти в сумі 10 000 доларів США за автомобіль HONDA CITY, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, були отримані ОСОБА_5 від ОСОБА_3

Таким чином, суд дійшов висновку, що довіреність була видана ОСОБА_5 виключно з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу вказаного автомобілю ОСОБА_3

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 15 червня 2011 року по 07 жовтня 2015 року, що підтверджується рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 07 жоітня 2015 року.

05 вересня 2014 року відповідачем ОСОБА_5 була видана генеральна довіреність, зареєстрована в реєстрі за НОМЕР_2, щодо володіння, користування і розпорядження транспортним засобом HONDA CITY, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 63).

24 липня 2015 року дія довіреності була припинена (а.с. 61).

Згідно листа Територіального сервісного центру №5150 МВС України №31/15/5150-130 від 08 лютого 2017 року вбачається, що на підставі довідки-рахунку ААЕ №076705 від 19 червня 2015 року, виданої ТОВ «СІВ-СЕРВІС», транспортний засіб HONDA CITY, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, був перереєстрований на ОСОБА_6 У подальшому, згідно довідки-рахунку ААЕ №342923 від 22 жовтня 2015 року, виданої ТОВ «Янгол 3», транспортний засіб HONDA CITY, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, був перереєстрований на ОСОБА_4 (а.с. 62).

З матеріалів цивільної справи №501/352/16-ц вбачається, що ОСОБА_3 звертався до суду з вимогою про визнання одностороннього правочину, яким є зазначена довіреність, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину -купівлі-продажу, та визнання за позивачем права власності на автомобіль.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09 березня 2017 року у вказаній справі позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 березня 2017 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено з тих підстав, що позивачем ОСОБА_3 невірно було визначено склад та статус осіб, які мають брати участь у справі.

Крім того, у рішенні апеляційного суду зазначено, що у даній справі підлягає застосуванню режим спільно набутого майна подружжя.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

При цьому позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним;

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Оскільки згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною, позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3. та його представник посилались на те, що зазначена довіреність була видана ОСОБА_5. виключно з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу вказаного автомобілю ОСОБА_3. посилаючись, в якості належного та допустимого доказу, на розписку, надану ОСОБА_3. ОСОБА_5., з якої вбачається, що кошти в сумі 10 000 доларів США за автомобіль HONDA CITY, 2006 року випуску, реєстраційний номер ВН7621СХ, були отримані ОСОБА_5. від ОСОБА_3.

При цьому, оригінал розписки, як і її копія, у матеріалах справи відсутній, і не був наданий ОСОБА_3 для огляду судом апеляційної інстанції.

Крім того, необгрунтованим є посилання у рішенні суду першої інстанції, що автомобіль позивач придбав за особисті кошти, що нібито не заперечувалось в судовому засіданні відповідачкою ОСОБА_2, оскільки остання пояснила суду апеляційної інстанції, що не була присутня при постановленні оскаржуваного рішення суду, позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними.

Позивач не надав переконливих доказів того, що сторони спірного одностороннього правочину - Довіреності, виданої 05 вересня 2014 року, діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників.

Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів доходить до висновку про відсутність підстав для визнання одностороннього правочину - Довіреності, виданої 05 вересня 2014 року, удаваною, оскільки даний правочин виражав дійсну волю сторін і був укладений у повній відповідності з цивільним законодавством. ОСОБА_3 не довів, що при укладенні спірного правочину сторони не мали наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених ним.

Тому, помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання спірного правочину удаваним.

Крім того, ухвалюючи рішення в справі, суд не навів жодного обгрунтованого, підтвердженого відповідними письмовими доказами, мотиву для задоволення позову, а лише вказав, що ОСОБА_5 нібито отримав гроші за автомобіль, але доказом на підтвердження цього є відповідна розписка, яка матеріалах справи відсутня.

Колегія суддів не приймає до уваги, в якості належного доказу у справі, заяву ОСОБА_5 про визнання позовних вимог ОСОБА_3 (а.с. 36), оскільки вказане не може бути підтвердженням того факту, що довіреність дійсно була видана ОСОБА_5 виключно з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу вказаного автомобілю ОСОБА_3

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позову, та визнаючи односторонній правочин, яким є довіреність, видана 05 вересня 2014 року ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_2 щодо володіння, користування та розпорядження транспортним засобом HONDA CITY, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, - удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу, вчиненого між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, суд першої інстанції не навів у рішенні ані норм права, ані обставин справи, які б доводили обґрунтованість вимог позивача, однак задовольнив позов у повному обсязі, чим допустив порушення норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів не погоджується із доводом апеляційної скарги ОСОБА_2 про необхідність закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України із посиланням на те, що ОСОБА_3 вже звертався до суду із вимогою про визнання одностороннього правочину, яким довіреність від 05 вересня 2014 року, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу, та визнання за позивачем права власності на автомобіль.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Таким чином, для закриття провадження у справі на підставі положень вказаної статті, необхідною є наявність наступних складових: наявність рішення суду або ухвали суду про закриття провадження у справі, які були ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Колегія суддів вважає необгрунтованим посилання апелянта на положення п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, в якості підстави для закриття провадження у даній справі, оскільки: справа №501/352/16-ц була розглянута судами по суті, і провадження по ній не закривалось; склад сторін у справах є різним; різними є також предмети спору у справах (так, у справі №501/352/16-ц предметом позовних вимог є визнання одностороннього правочину, яким є довіреність, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу, та визнання за позивачем права власності на автомобіль, а предметом розгляду даної справи є вимоги про визнання правочину удаваним, визнання права власності та, окрім вказаного, - витребування майна з чужого незаконного володіння)

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку із чим рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 листопада 2018 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 листопада 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (третя особа - ОСОБА_6) про визнання правочину удаваним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2 880 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 18 квітня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе