Провадження № 2-о/537/47/2019 Справа № 537/1145/19
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.04.2019 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., при секретарі Маслій М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці Полтавської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2), за участю заінтересованої особи - Крюківського районного відділу у місті Кременчуці Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про встановлення факту постійного проживання на території України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду із заявою, згідно якої просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт його постійного проживання на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) на території України, а також на час набрання чинності Закону України «Про громадянство України» від 13 листопада 1991 року, постійно та на законних підставах проживав на території України і не був громадянином інших держав, зокрема з 01 січня 1983 року та по даний час.

Заяву обґрунтовує тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у селі Жовтневе Решетилівського району Полтавської області. 07 червня 1978 року він отримав паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2. Заявник зазначає, що він був громадянином колишнього СРСР, не був громадянином інших держав та мешкав у АДРЕСА_1. З 1984 року ОСОБА_1 відбував покарання у Кременчуцькій виправні колонії №69, та з 20 червня 1989 року заявник знову відбував покарання в Кременчуцькій виправній колонії УДПтСУ в Полтавській області (№69) за вироком Лубенського районного суду Полтавської області від 12 травня 1989 року, та був звільнений 12 лютого 1992 року по відбуттю строку покарання. Таким чином, як зазначає ОСОБА_1, він на момент проголошення України, а саме на 24 серпня 1991 року, та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», а саме на 13 листопада 1991 року, постійно проживав (перебував) на території України. В період відбування покарання паспорт, отриманий ним 07 червня 1978 року, був втрачений. На звернення заявника до Державної міграційної служби з метою оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 було відмовлено у зв'язку із не встановленням його належності до громадянства України.

Таким чином, як зазначає заявник, з початку 1984 року і до моменту звернення до суду із даною заявою він на законних підставах проживав та проживає на території України, та встановлення зазначеного факту йому необхідно для отримання українського громадянства та отримання паспорта, у зв'язку із чим ОСОБА_1 і вимушений звернутись до суду.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, його представник - адвокат ОСОБА_2 в судовому засідання вимоги, викладені в заяві, підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи, Крюківського районного у місті Кременчуці Управління ДМС України в Полтавській області, в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, не надав до суду пояснень про причини неявки.

За викладених обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі заявника та представника заінтересованої особи, на підставі пояснень представника заявника та письмових матеріалів справи.

Суд, вислухавши пояснення представника заявника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Як вбачається зі свідоцтва про народження, виданого повторно 14 серпня 2014 року Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_1.

07 червня 1978 року Октябрським РВВС міста Полтави ОСОБА_1, уродженцю села Жовтневе Решетилівського району Полтавської області, був виданий паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_3.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово відбував покарання у виді позбавлення волі, та під час відбування покарання було втрачено його паспорт громадянина колишнього СРСР.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру у зв'язку із оформленням паспорта громадянина України за заявою про втрату паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, однак повідомленням Крюківського РВ у місті Кременчуці УДМС України в Полтавській області за вих.№5317-8946/5317-19 від 28 лютого 2019 року заявнику було відмовлено в оформленні паспорта громадянина України у зв'язку із тим, що не було встановлено його належність до громадянства України, у заяві про видачу паспорту, який було видано 07 червня 1978 року Октябрським РВВС міста Полтави, відсутня інформація про внесення до паспорту напису «громадянин України».

В судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 11 квітня 1983 року по 11 квітня 1984 року відбував покарання у вигляді позбавлення волі у Кременчуцькій виправній колонії УДПтСУ в Полтавській області (№69) згідно вироку Полтавського районного суду Полтавської області від 27 червня 1983 року.

В період з 12 лютого 1989 року по 12 лютого 1992 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відбував покарання у вигляді позбавлення волі у Кременчуцькій виправній колонії УДПтСУ в Полтавській області (№69) згідно вироку Лубенського районного суду Полтавської області від 12 травня 1989 року.

Окрім того, в період з 11 грудня 1996 року по 11 квітня 1999 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відбував покарання у вигляді позбавлення волі у Кременчуцькій виправній колонії УДПтСУ в Полтавській області (№69) згідно вироку Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 квітня 1997 року.

По відбуттю строку покарання за останнім вироком ОСОБА_3 вибув за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначені вище обставини відбуття покарання в місцях позбавлення волі документально підтверджено наявною в матеріалах справи довідкою в.о. начальника Кременчуцької виправної колонії УДПтСУ в Полтавській області (№69) - начальника арештного дому ОСОБА_4

Таким чином, зазначеною вище довідкою достовірно підтверджено факт, що станом на 24 серпня 1991 року, тобто на момент проголошення незалежності України, ОСОБА_1 перебував на території України, оскільки 12 лютого 1989 року він почав відбувати покарання у вигляді позбавлення волі у Кременчуцькій виправній колонії УДПтСУ в Полтавській області (№69), та був звільнений лише 12 лютого 1992 року.

Окрім того, свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомили, що вони проживають в одному селі з родиною ОСОБА_1, підтвердивши факт народження останнього в селі Жовтневе Решетилівського району Полтавської області

Згідно із положеннями статті 293 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до положень частини 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, у судовому поряду можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено інший порядок їх встановлення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» № 2235-III від 18 січня 2001 року, громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Частиною 1 статті 8 зазначеного вище Закону передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов'язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов'язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР» відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 або 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженогоУказом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов»язується з наступним вирішенням спору про право.

При цьому суд приймає до уваги, що наведений у статті 315 Цивільного процесуального кодексу України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Згідно із частинами 1, 2 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, а саме дані, що вбачаються із: свідоцтва про народження, виданого повторно 14 серпня 2014 року Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області; паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_3, виданий 07 червня 1978 року Октябрським РВВС міста Полтави ОСОБА_1; довідки в.о. начальника Кременчуцької виправної колонії УДПтСУ в Полтавській області (№69) - начальника арештного дому ОСОБА_4; пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.

Приймаючи до уваги, що встановлення даного факту має юридичне значення, оскільки заявник довів даний факт і діючим законодавством не визначено іншого порядку його встановлення, суд приходить до висновку, що вимоги заявника законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 263, 264, 265, 293, 315, 319 Цивільного процесуального кодексу України, Законом України «Про громадянство України» № 2235-III від 18 січня 2001 року, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце перебування: державна установа «Кременчуцька виправна колонія (№69)» 39600, Полтавська область, місто Кременчук, проїзд Зональний, будинок 1), за участю заінтересованої особи - Крюківського районного відділу у місті Кременчуці Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (місцезнаходження: 39600, Полтавська область, місто Кременчук, вулиця Ігоря Сердюка, будинок 43) про встановлення факту постійного проживання на території України - задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець села Жовтневе Решетилівського району Полтавської області, станом на 24 серпня 1991 року включно постійно проживав на території України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 22 квітня 2019 року.

Суддя: Д.О. Зоріна