КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 760/4140/17-ц

провадження № 22-ц/824/5467/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Департамент патрульної поліції Національної поліції України

третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргуначальника Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві Грицуна Т.Г.

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року у складі судді Українця В.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, у якому просив стягнути з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві за рахунок Державного бюджету України кошти у сумі 4 864,00 грн., з яких 720,00 грн. - оплата за транспортування, 144,00 грн. - оплата за зберігання транспортного засобу та 4 000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що вранці 04 лютого 2016 року не виявив свій автомобіль TOYOTA CAMRY д.н.з. НОМЕР_2, який був припаркований біля житлового будинку по вул. Єлизавети Чавдар, буд. 2 у м. Києві. Після звернення до правоохоронних органів стало відомо, що транспортний засіб тимчасово затримано та доставлено для зберігання на спеціальний майданчик. Зазначав, що звернувшись до Управління патрульної служби Міністерства внутрішніх справ у м. Києві для з'ясування обставин, позивачу було вручено Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу та винесено Постанову про адміністративне правопорушення, з яких стало відомо, що огляд та тимчасове затримання транспортного засобу позивача було здійснено у зв'язку з порушенням «Правил дорожнього руху» шляхом здійснення стоянки на пішохідному переході.

Не погоджуючись з діями інспектора патрульної поліції, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконними рішення, дії щодо тимчасового затримання транспортного засобу та стягнення коштів. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року вказану постанову скасовано частково, визнано незаконним Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, в іншій частині постанову залишено без змін.

Враховуючи те, що дії інспектора з тимчасового затримання транспортного засобу визнано неправомірними, а Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу незаконним, позивач стверджував, що має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, оскільки пережив емоційні та душевні страждання.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 вартість оплати за транспортування транспортного засобу у розмірі 720,00 грн., вартість оплати зберігання транспортного засобу в розмірі 144,00 грн. та 500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, 07 лютого 2019 року начальник Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві Грицун Т.Г. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскільки позивачем було сплачено витрати за транспортування та зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику на рахунок Державного підприємства МВС України «Розвиток», тому відповідно кошти мають стягуватися саме з вказаного підприємства, а не з Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві. Зазначає, що позивач не обґрунтував заявлену суму моральної шкоди та не пояснив у чому саме полягали його душевні страждання, тому суд безпідставно стягнув 500,00 грн. моральної шкоди на його користь.

Звертає увагу на те, що Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві не є стороною у даній справі, а тому позов задоволено до неналежної сторони та з порушенням її прав.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд виходив з того, що вимоги про стягнення з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України грошових сум, сплачених позивачем за транспортування автомобіля на спеціальний майданчик та за зберігання транспортного засобу, ґрунтуються на законі. А також, виходячи з принципів розумності та справедливості, стягнув на користь позивача моральну шкоду у розмірі 500 гривень.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 лютого 2016 року постановою серія ПСЗ № 051174 інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції Березюк І.С. до ОСОБА_1 було застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 020 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 122 КпАП України.

Також інспектором патрульної поліції Управління патрульної поліції складено Акт огляду тимчасового затримання транспортного засобу, а саме, автомобіля марки «ТОYОТА САМRY», державний реєстраційний номер НОМЕР_2. Транспортний засіб був тимчасово затриманий та доставлений для зберігання на спеціальний майданчик (стоянку), що розташований за адресою: м. Київ, вул. Червоногвардійська, 20Б (а.с. 7).

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання незаконним рішення та стягнення коштів.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року скасовано постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року в частині визнання незаконним рішення, дій інспектора поліції Управління патрульної поліції - лейтенанта поліції Березюк І.С. щодо тимчасового затримання транспортного засобу та визнано незаконним Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, складений інспектором поліції Управління патрульної поліції - лейтенантом поліції Березюк І.С. У іншій частині постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року залишено без змін (а.с. 12-14).

У прийнятій постанові Київський апеляційний адміністративний суд зазначив, що дії інспектора поліції Управління патрульної поліції Березюк І.С. щодо тимчасового затримання транспортного засобу позивача є неправомірними та такими, що не відповідають чинному законодавству.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок неправомірних дій інспектора поліції він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі 720 гривень за транспортування транспортного засобу та 144 гривень за послуги зі зберігання транспортного засобу, які він поніс у зв'язку з незаконним рішенням (діями) інспектора патрульної поліції.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Законом визначено, що обов'язок відшкодувати завдану потерпілому шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази.

Таким чином, колегія суддів уважає, що з огляду на те, що неправомірність дій та рішень інспектора поліції управління патрульної поліції встановлена постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року, а ОСОБА_1 оплачено вартість транспортування автомобіля на спеціальний майданчик у сумі 720 гривень та послуги за зберігання транспортного засобу в сумі 144 гривні, що підтверджується рахунками-фактурами та квитанціями, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України вказаних грошових коштів.

Окрім того, позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди від неправомірних дій інспектора, яку він оцінив у 4 000 гривень. Зазначив, що не виявивши зранку свій транспортний засіб, він пережив емоційні та душевні страждання, докладав значних зусиль для отримання автомобіля після його незаконного вилучення.

Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Таким чином, вирішуючи питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції врахував, що в результаті незаконних процесуальних дій інспектора поліції Управління патрульної поліції, позивачу спричинені моральні страждання у зв'язку з порушенням його права, зважив на те, що позивач докладав певних зусиль для отримання автомобіля після його незаконного вилучення та для поновлення своїх порушених прав, внаслідок чого, виходячи з принципів розумності та справедливості, дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині у розмірі 500 гривень, з яким погоджується суд апеляційної інстанції та уважає його законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві не є стороною у даній справі, а тому позов задоволено до неналежної сторони та з порушенням її прав є безпідставними та висновків суду не спростовують з огляду на наступне.

Статтею 42 ЦПК України установлено, що учасниками справи у справах позовного провадження є сторони, треті особи.

Згідно положень статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Зі змісту частини шостої статті 53 ЦПК України убачається, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов'язки, встановлені статтею 43 цього Кодексу, тобто такий обсяг прав та обов'язків, який передбачений і для всіх інших учасників справи.

Відповідно до процесуальних кодексів України, відповідачем є особа, до якої пред'явлено позов (вимогу). Оскільки позивач звертається до суду за захистом свого порушеного чи оспорюваного або такого, що не визнається, права чи охоронюваного законом інтересу, то відповідачем, відповідно, є особа, яка порушила таке право чи інтерес, або не визнає його чи оспорює.

Предметом спору у даній справі є відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями працівника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, позовна вимога пред'явлена лише до органу, який завдав шкоду. При цьому, до Державної казначейської служби України не пред'являється жодних вимог.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011 центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Пунктом 35 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Відтак, фактично Державна казначейська служба України, про залучення якої в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача просив позивач, залучена судом для «гарантії» подальшого виконання відповідного рішення, оскільки жодних самостійних вимог до цього органу позивач не пред'явив, а законом визначено, що обов'язок відшкодувати завдану потерпілому шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Ураховуючи викладене, колегія не убачає порушення прав Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві та підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об'єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав уважати, що місцевим судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначається в апеляційній скарзі.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу начальника Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві Грицуна Т.Г. - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай