Постанова

Іменем України

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 205/10741/13-ц

провадження № 61-43498св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

треті особи: публічне акціонерне товариство «АКТА БАНК», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», публічне акціонерне товариство «Сведбанк», ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та просила:

- стягнути з відповідача грошову компенсацію за Ѕ частину сплаченої в період шлюбу вартості квартири АДРЕСА_1 у розмірі 579 709, 32 грн (еквівалент 27 216, 40 доларів США);

- стягнути на її користь Ѕ частину вартості ливарного обладнання по виготовленню зубних протезів у розмірі 106 500 грн та Ѕ частину грошового вкладу в розмірі 3 000 доларів США;

- визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_9 та Ѕ частину земельних ділянок площею 0, 25 га та 0, 25 га, які розташовані по АДРЕСА_10.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 17 жовтня 1997 року по 27 червня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого за спільні грошові кошти набули у власність зазначене рухоме та нерухоме майно.

Крім того, перебуваючи у шлюбі, 04 серпня 2008 року ОСОБА_5 уклав із відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» кредитний договір № 0317/0808/45-027 з метою придбання квартири АДРЕСА_1.

Того ж дня між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Також в період шлюбу на банківському рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_5, були розміщені грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США.

Вважає, що відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, тому просила позов задовольнити.

У березні 2014 року ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та просив:

- встановити факт його проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 у період з січня 1996 року по 16 жовтня 1997 року;

- визнати квартиру АДРЕСА_3, автомобіль Mitsubichi Lancer, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, автомобіль Suzuki SX 4, 2011 року випадку, державний номерний знак НОМЕР_2, об'єктами спільної сумісної власності подружжя;

- виділити у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Mitsubichi Lancer, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1;

- виділити у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 та автомобіль Suzuki SX 4, 2011 року випадку, державний номерний знак НОМЕР_2;

- стягнути з ОСОБА_4 на його користь Ѕ частину грошових коштів, сплачених публічному акціонерному товариству «Дельта Банк», яке є правонаступником публічного акціонерного товариства «Сведбанк», у період з 02 березня 2013 року по 10 серпня 2017 року на виконання кредитного договору в розмірі 255 092, 23 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що спірне майно було придбане сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Після припинення фактичних шлюбних стосунків між сторонами він продовжив одноособово сплачувати обов'язкові платежі за кредитним договором, укладеним з відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», для придбання квартири № 21 в будинку № 2.

Вважає, що відповідно до статті 65 СК України договір, укладений ним в інтересах сім'ї, створив обов'язки для відповідача, тому просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпопетровська від 13 грудня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 Ѕ частину грошового вкладу в розмірі 31 950 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, автомобіль Mitsubichi Lancer, 2004 року випадку, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль Suzuki SX 4, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Виділено в натурі ОСОБА_4 автомобіль Suzuki SX 4, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Виділено в натурі ОСОБА_5 автомобіль Mitsubichi Lancer, 2004 року випадку, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію у вигляді Ѕ частини різниці вартості автомобілів у розмірі 45 167 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, підлягає поділу за правилами статтей 69, 70, 71, 72 СК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_12 частини сплачених на виконання кредитного договору грошових коштів скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 219 941, 11 грн, сплачених останнім на виконання кредитного договору у період з 02 березня 2013 року по 10 серпня 2017 року включно.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що праву на спільну сумісну власність на квартиру АДРЕСА_1 кореспондується боргове зобов'язання з повернення грошової суми, отриманої в кредит для її придбання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2018 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_5 Ѕ частини грошових коштів, сплачених ним на виконання кредитного договору, та залишити в цій частині рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що погашення ОСОБА_5 кредитної заборгованості за особисті кошти є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя за умови поділу вказаної квартири в судовому порядку. Факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для визнання такого майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судове рішення в частині вимог за первісним позовом ОСОБА_4 та позовних вимог ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності та його поділ в касаційному порядку не оскаржувалося та не переглядається.

У березні 2019 року ОСОБА_5 направив відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року без змін.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що з 17 жовтня 1997 року по 27 червня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Фактичні шлюбні відносини між ними припинені у лютому 2013 року, що встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

04 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_5 укладений кредитним договір № 0317/0808/45-027, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_4, як дружина позивача, надала згоду на укладення вказаного кредитного договору.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 після припинення фактичних шлюбних стосунків та розірвання шлюбу самостійно продовжив виконувати зобов'язання за кредитним договором.

Згідно зі статтею 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Встановивши, що ОСОБА_5 у період перебування у шлюбі з ОСОБА_4 уклав кредитний договір для придбання квартири АДРЕСА_1, яка визнана спільним сумісним майном сторін у справі, та після розірвання шлюбу він самостійно продовжив погашати вказаний кредит, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для поділу боргового зобов'язання порівну між колишнім подружжям.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року в оскарженій частині залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат