Єдиний унікальний номер 725/723/15-ц
Номер провадження 2/725/162/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2019 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

за участю секретаря: Майстрюк В.О.

позивача: ОСОБА_1

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_1 звернулись до суду з зазначеним вище позовом до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним.

Посилались на те, що 16.08.2014 року помер їх батько ОСОБА_7. Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно: квартиру №31, що по вул. Залозецького, 107 м.Чернівці та квартиру №52, що по вул. Леонтовича, 32 м.Коломия Івано-Франківської області.

Вони своєчасно звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, однак їм було повідомлено про те, що 30.11.2006 року спадкодавцем було складено заповіт, відповідно до якого усе спадкове майно останній заповів ОСОБА_6.

Вважають, що заповіт, складений та посвідчений від імені ОСОБА_7 30.11.2006 року є недійсним, оскільки підписаний не їх батьком, а іншою особою. Зокрема, особа на користь якої складено заповіт доводилася батькові дядьком, з яким останній не підтримував тісних стосунків.

Натомість, позивач ОСОБА_5 постійно проживав із батьком ОСОБА_7 у його квартирі №31, що по вул. Залозецького, 107 м.Чернівці та часто з ним спілкувався. Батько ніколи не висловлювався з приводу того, що хоче скласти заповіт на користь ОСОБА_6

ОСОБА_7 часто хворів та лікувався у різних медичних установах, зловживав алкоголем. Тому, навіть якщо припустити, що підпис у заповіті належить спадкодавцеві, позивачі вважають, що той внаслідок свого хворобливого стану не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а отже зазначене у заповіті не відповідає його волевиявленню.

Просили визнати недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_8 30.11.2006 року.

Відповідачем ОСОБА_6 відзиву на позов подано не було.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав. Пояснив суду, що перебував у хороших відносинах із батьком. ОСОБА_7 не міг їх із братом залишити ні з чим. Вказував на те, що батько зловживав алкогольними напоями, хворів на цукровий діабет та в результаті аварій отримав травми голови. Просив позов задовольнити.

Представники позивача у засіданні позовну заяву підтримали та підтвердили, викладені в ній обставини. Просили позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_5 також позов підтримав. Пояснив, що батько не міг скласти заповіт на чужу особу, з якою не підтримував ніяких стосунків. Батько зловживав алкогольними напоями, внаслідок чого між ними інколи виникали конфлікти. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав. Пояснив суду, що між спадкодавцем та синами склались неприязні відносини, у звязку з чим той склав такий заповіт. ОСОБА_7 алкогольними напоями не зловживав та на обліку ніде не перебував. Просив відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що була дружиною померлого. Вони розлучились у звязку з тим, що ОСОБА_7 почав зловживати алкогольними напоями. Після розлучення старший син залишився проживати разом із нею, а молодший проживав разом із батьком по вул.Залозецького, 107/31 м.Чернівці. За життя ОСОБА_7 казав, що залишить квартири синам, про ОСОБА_6 розмови ніколи не було.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що батьком позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5, згідно їх свідоцтв про народження, був ОСОБА_7 (а.с.10, 18 Том 1).

18.08.2014 року ОСОБА_7 помер (а.с.9). Після його смерті ОСОБА_10 міською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №185/14 (а.с.90-111 Том 1).

До нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.101, 102 Том 1) та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.91 Том 1).

За змістом ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК).

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст.1221 ЦК).

Відповідно до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Як було встановлено судом, у матеріалах дослідженої спадкової справи наявний заповіт, складений 30.11.2006 року від імені ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно якого останній усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати і на що він за законом буде мати право, заповідає ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.95 Том 1).

За життя спадкодавцю ОСОБА_7 належало майно: квартира №52, що розташована по вул.М.Леонтовича, 32 м.Коломия, Івано-Франківської області, загальною площею 52, 2 кв.м.; квартира №31, що по вул.Залозецького, 107 м.Чернівці, загальною площею 54, 90 кв.м. (а.с.34-35 Том 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачі із заповітом від 30.11.2006 року не погоджуються та вважають його недійсним х тих підстав, що батько внаслідок свого хворобливого стану не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а отже зазначене у заповіті не відповідає його волевиявленню. Також вважають, що ОСОБА_7 не підписував оспорюваний заповіт.

Розглядаючи наведені аргументи ОСОБА_5, ОСОБА_1, суд зауважує таке:

Так, положеннями ст.1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 Кодексу).

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Статтею1257 ЦК України регламентовано, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Отже, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи відповідно до вимог статей 229, 230, 231 ЦК України.

Заповіт може бути визнаний недійсним як повністю, так і частково. При цьому недійсність окремих частин заповіту не має наслідком недійсність його в цілому.

Пунктами 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України. Право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України

Згідно зі статтею 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний об'єм цивільної дієздатності, волевиявлення учасника угоди повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом беззаперечна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

У даній справі судом неодноразово за клопотанням позивачів призначалась посмертна судова-психіатрична експертиза.

Зокрема, на виконання ухвали суду від 16.12.2015 року, було складено висновок судово-психіатричного експерта №114 від 19.04.2016 року (а.с.9-12 Том 2). Зокрема, зазначеним висновком було встановлено наявність у підекспертного ОСОБА_7О за життя діагнозів «Дискуляторної енцефалопатії на фоні церебрального атеросклерозу» , в тому числі станом на 30.11.2006 року клінічних ознак астенічного синдрому змішаного генезису, що здійснював негативний вплив на психічний стан під експертного та порушувало здатність під експертного розуміти значення своїх дій та керувати ними. Запитання щодо здатності ОСОБА_7 розуміти значення своїх дій та керувати ними виходить за межі компетенції посмертної судово-психіатричної експертизи та є компетенцією комісійної судово-медичної експертизи (а.с.9-12 Том 2).

У подальшому, по справі було призначено комплексну комісійну судово-медичну експертизу та комісійну посмертну судово-психіатричну експертизу. 09.11.2016 року судово-медичною експертною комісією було складено висновок №99/629 (а.с.61-69 Том 2). На підставі вказаного висновку судом було встановлено, що ОСОБА_7 згідно представленої медичної документації станом на 30.11.2006 року, а саме на момент складання та посвідчення заповіту будь-яких медикаментів, які б могли вплинути на його свободу волевиявлення не приймав. Станом на 30.11.2006 року ОСОБА_7 за своїм фізичним станом міг приймати участь у складанні заповіту та посвідчувати заповіт. Астенічний синдором це не самостійне захворювання, а є наслідком якогось соматичного чи психічного захворювання. По даним медичної документації ОСОБА_7 діагноз «Астенічний синдром не виставлявся», натомість останньому було виставлено діагноз: «Церебральний атеросклероз. Гіпертонічна хвороба другого ступеню. Хронічне порушення мозкового кровообігу в стадії субкомпенсації», а також «Дискуляторна енцефалопатія ІІ ступеню». ОСОБА_7 на момент складання та посвідчення заповіту 30.11.2006 року ознак будь-якого психічного захворювання не виявляв, а також хворобливого стану, що унеможливлювало б його вільне та свідоме волевиявлення при складанні заповіту, виходячи з обєктивних медичних даних, не виявляв та за своїм психічним станом у період складання заповіту міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Даючи оцінку висновку експерта №114 від 19.04.2016 року, суд враховує, що експертною комісією у даному висновку не було надано відповіді на запитання, які мають правове значення для встановлення можливості заповідача на момент складення заповіту за своїм фізичним чи психічним станом розуміти значення своїх дій та керувати ними. Натомість, у згаданому висновку комісією було підтверджено наявність у ОСОБА_7 клінічних ознак астенічного синдрому змішаного генезису, що здійснював негативний вплив на психічний стан під експертного та порушувало його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Проте висновку про нездатність ОСОБА_7 розуміти значення своїх дій та керувати ними зроблено не було.

З урахуванням зазначеного, суд керується висновком комплексної комісійної судово-медичної експертизи та комісійної посмертної судово-психіатричну експертизи №99/629 від 09.11.2016 року, який відповідає вимогам належності, допустимості та достовірності доказів.

Доводи позивачів про сумнів у належності заповідачу підпису на тексті заповіту суд вважає безпідставними, оскільки у справі було проведено судову почеркознавчу експертизу.

Так, згідно із висновком судового експерта Київського наукового-дослідного інституту судових експертиз від 24 липня 2018 року №4435-4437/18-32, підписи від імені ОСОБА_7, що містяться в графі «підпис» у примірнику заповіту від 30.11.2006 року/ВЕІ №296257/, складеному від імені ОСОБА_11 на імя ОСОБА_6; в графі «підпис» у примірнику заповіту від 30.11.2006 року, складеному від імені ОСОБА_7 імя ОСОБА_6, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

Рукописні записи ОСОБА_7, що містяться в графі «підпис» у примірнику заповіту від 30.11.2006 року/ВЕІ №296257/, складеному від імені ОСОБА_11 на імя ОСОБА_6; в графі «підпис» у примірнику заповіту від 30.11.2006 року, складеному від імені ОСОБА_7 імя ОСОБА_6, виконані ОСОБА_7.

Підписи від імені ОСОБА_7, що містяться в графі «підпис» у примірнику заповіту від 30.11.2006 року/ВЕІ №296257/, складеному від імені ОСОБА_11 на імя ОСОБА_6; в графі «підпис» у примірнику заповіту від 30.11.2006 року, складеному від імені ОСОБА_7 імя ОСОБА_6, виконані ОСОБА_7.

Отже, оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображенням дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном відповідає вимогам закону. На підтвердження підстав його недійсності позивачами належних та допустимих доказів надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позов ОСОБА_5, ОСОБА_1 є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.3, 203, 225, 1216, 1217, 1218, 1223, 1233, 1234, 1247, 1257 Цивільного кодексу України; ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_5, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_5(РНОКПП НОМЕР_1), ОСОБА_1, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП- НОМЕР_2) до ОСОБА_6, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_7 (РНОКПП - НОМЕР_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Л. А. Стоцька