Справа № 308/8133/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/8133/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, за участі Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області як органу опіки та піклування, залученої для подання висновку на виконання своїх повноважень, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 грудня 2018 року, повний текст якого складений 18 грудня 2018, головуюча суддя Світлик О.М., -

встановив:

ОСОБА_2 19.07.2018 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 13.09.2018 залучено в порядку ст. 56 ч. 6 ЦПК України до участі в справі Ужгородську райдержадміністрацію як орган опіки та піклування для подання висновку на виконання своїх повноважень. Позов мотивувався наступним.

Сторони з 31.07.2004 перебувають у шлюбі, зареєстрованому у Виконавчому комітеті Сторожницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 8, у якому 03.06.2012 народилися двоє дітей: син ОСОБА_4 і донька ОСОБА_5.

Після укладення шлюбу подружжя з метою будівництва житлового будинку для сім'ї та враховуючи неодноразові відповідні пропозиції матері чоловіка ОСОБА_6 за свої спільні кошти, подаровані на весіллі, купило земельну ділянку по АДРЕСА_2 Позивач не заперечував проти оформлення права власності на земельну ділянку за відповідачем, але під час оформлення 10.06.2005 договору купівлі-продажу присутній не був, договору не бачив. Відповідач повідомив, що земельну ділянку оформлено на нього, чому дружина вірила.

На будівництво достатніх коштів у сім'ї не було, тому допомогти погодилися батьки позивача. Мати позивача отримала в кредит 35000,00 грн, за які придбала будівельні матеріали, а батько позивача продав квартиру в м. Ужгороді і виручені за неї 54004,00 грн передав позивачу на будівництво. Позивач теж отримав кредит і всі кошти вклав у будівництво.

У 2015 році будинок АДРЕСА_3 був уведений в експлуатацію, де відтоді проживає сім'я.

У травні 2018 року, коли відповідач перебував за кордоном на заробітках, позивач під час прибирання в будинку випадково виявив схованку з документами, з яких стало зрозуміло, що 10.06.2005 насправді був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, де покупцем виступала мати відповідача ОСОБА_6, яка потім уклала договір дарування цієї ділянки відповідачу - своєму сину ОСОБА_3. Серед документів були договір дарування житлового будинку, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_3, технічні документи на будинок, оформлені на ім'я ОСОБА_6, реєстраційні документи, оформлені на ім'я ОСОБА_3, з яких випливає, що земельна ділянка та житловий будинок зареєстровані з відповідних підстав на праві власності за відповідачем.

На вимогу позивача відповідач пояснив, що так розпорядилася його мати, на прохання подарувати дружині половину нерухомого майна відповів відмовою. З огляду на такі обставини, виник спір щодо нерухомого майна, який розглядається судом.

Наведені обставини, фактичне тривале ошукання та обман позивача і його батьків відповідачем та його матір'ю, відмова відповідача врегулювати питання, що виникли, призвели до повної втрати довіри і поваги до відповідача, що відбилося і на психологічному стані дітей. Подальше спільне життя стало неможливим, шлюбні відносини фактично припинилися. Збереження такого шлюбу суперечить інтересам позивача і дітей, тому шлюб належить розірвати судовим порядком.

Позивач належним чином опікується дітьми, займається їх вихованням, розвитком тощо. Діти психологічно прив'язані до матері. Натомість відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку щодо виховання та матеріального утримання дітей. По поверненні з сезонних робіт категорично відмовився надавати позивачу кошти для придбання дітям необхідних речей і харчування. Відповідач не бере участі у вихованні і розвитку дітей, не піклується про них, крім того, постійно виїжджає на роботу за кордон і діти не можуть проживати з ним фактично.

Відтак після розірвання шлюб у слід визначити місце проживання дітей із матір'ю, яка створила для цього всі необхідні умови.

Діти сторін перебувають на повному утриманні позивача, який несе істотні витрати, необхідні для їх виховання і забезпечення розвитку. Позивач працює, його батьки продовжують допомагати в матеріальному утриманні дітей, однак, коштів для самостійного забезпечення матеріального утримання дітям у необхідному розмірі не вистачає. Відповідач кошти, які заробляє під час роботи за кордоном, витрачає лише на власні потреби, добровільно надавати кошти на утримання дітей не бажає.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим за 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак, це мінімальний розмір. Позивач управі вимагати стягнення аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі, а за обставинами справи достатнім розміром таких аліментів є 3000,00 грн на кожну дитину щомісячно. Цим забезпечуватиметься рівність сторін у виконанні обов'язку з утримання дітей та досягнення належного рівня життя дітей. Відповідач офіційно не працює, але працездатний, працює на сезонних роботах за кордоном, стан здоров'я йому це дозволяє, він не має інших утриманців, тому в змозі сплачувати такі аліменти на утримання дітей.

Посилаючись на ці обставини, на положення СК України щодо припинення шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, позивач ОСОБА_2 просила:

розірвати шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, зареєстрований 31.07.2004 у Виконавчому комітеті Сторожницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 8;

після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «ОСОБА_2»;

малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишити проживати з нею;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 3000,00 грн на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дня подачі позову і до досягнення ними повноліття, допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць на дітей, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.12.2018 позов задоволено частково, вирішено:

шлюб, зареєстрований 31.07.2004 у Сторожницькій сільській раді Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 8 між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, розірвати;

після розірвання шлюбу відновити ОСОБА_2 дошлюбне прізвище - ОСОБА_2;

визначити місце проживання дітей сторін - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_2;

стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, мешканця будинку АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрованої у будинку АДРЕСА_4 мешканки квартири АДРЕСА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 2000,00 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 19.07.2018 і до досягнення ними повноліття, постановлено, що визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»;

у задоволенні решти позовних вимог відмовити;

допустити негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць;

Відповідач ОСОБА_3 оскаржив рішення суду в частині стягнення аліментів. На його думку, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права при визначенні розміру аліментів у 2000,00 грн на кожну дитину, що загалом становить 4000,00 грн щомісячно. Так, не були враховані відсутність офіційного працевлаштування відповідача та постійного доходу, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та наявність у обох батьків обов'язку утримувати дитину. Відповідач неодноразово виїжджав до Чехії не на сезонні роботи, а з метою лікування, для чого йому надають матеріальну допомогу батьки. У справі відсутні докази щодо спроможності відповідача сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Виходячи з цього, відповідач просить рішення суду в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути аліменти на кожну дитину в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивачем, а також в іншій частині відповідачем рішення суду не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Монастирецька Г.В. вказують на її необґрунтованість, просять апеляцію залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Посилаються, зокрема, на те, що в суді першої інстанції відповідач заперечуючи щодо заявленого до стягнення розміру аліментів у 3000,00 грн на кожну дитину, заявляв, що сплачуватиме аліменти в розмірі, визначеному судом. Суд врахував доводи відповідача, принцип рівності обов'язку обох батьків щодо утримання дітей, розмір прожиткового мінімуму на дитину у 2018 році, інші обставини, навів у рішенні відповідні мотиви і задовольнив позов частково, зменшивши прохані аліменти до 2000,00 грн на кожну дитину. Відповідач не надав ніяких доказів щодо обставин, якими мотивується апеляція.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_3 та його представника адвоката Попової Г.М., які апеляцію підтримали, позивача ОСОБА_11 та її представника адвоката Монастирецької Г.В., які скаргу не визнали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, підстав позову та вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, і з урахуванням положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу не робить висновків стосовно судового рішення по суті в неоскарженій частині (ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України). Спірні правовідносини регулюються нормами СК України щодо обов'язку батьків утримувати дитину та його виконання.

Встановлено та підтверджується документально, що ОСОБА_3 і ОСОБА_12 (на час укладення шлюбу - ОСОБА_2) 31.07.2004 зареєстрували у Сторожницькій сільській раді Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 8 шлюб, що його в подальшому було розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.12.2018, і є батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11, 19, 20, 109-117). Сторони зареєстровані у будинку АДРЕСА_4 однак, проживають нарізно, позивач із дітьми фактично мешкають у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується висновком Ужгородської райдержадміністрації як органу опіки та піклування від 05.10.2018 № 689/03-31 та іншими матеріалами справи (а.с. 12-13, 15-17, 73-77 та ін.). У судовому засіданні 14.12.2018 відповідач ОСОБА_3 пояснив, що сторони не проживають разом близько року (а.с. 105). Діти перебувають на утриманні матері.

За приписами СК України: батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180); за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ст. 181 ч. 3); розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 ч. 2); суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі; розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону; той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 184 ч.ч. 1, 2, 3).

Отже, матеріальне утримання дитини є обов'язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання.

Розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років у 2018 році становив від 1860,00 грн до 2027,00 грн, а у 2019 році становить (становитиме) від 2027,00 грн на 01.01.2019 до 2218,00 грн на 31.12.2019. З урахуванням динаміки прожиткового мінімуму слід враховувати, що вже лиш з огляду на цей показник матеріальне утримання дитини з часом значно дорожчає. Те, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживають діти, на їх утримання, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, відпочинку дітей тощо, є загальнозрозумілими та не викликають заперечень у сторін чи сумнівів у суду. З часом відносний розмір матеріальної участі того з батьків, з якого присуджені аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі, лише зменшується та, як правило, перестає відповідати умовам реальної, ефективної участі платника аліментів відповідно до належної з нього дійсної частки у забезпеченні потреб дитини. Зважаючи на інтереси дитини, такі обставини не можуть повністю залишатися поза увагою суду в спорі, що розглядається. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ст. 82 ч.ч. 1, 3 ЦПК України).

За змістом положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.ст. 1, 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», прожитковий мінімум є базовим соціальним стандартом, який визначає рівень інших соціальних стандартів і соціальних гарантій, зокрема, у сфері доходів населення.

При визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого, матеріальне становище дитини, стан здоров'я, матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 ч. 1 СК України).

Під час апеляційного розгляду справи відповідач ОСОБА_3 пояснив, що не працює, не виїжджає за кордон на сезонні роботи, а їздить до Чехії лікувати псоріаз, у нього болять суглоби, тому він не може працювати. Підтвердити документально факт лікування в Чехії не може. Водночас, він щомісяця посилає позивачу для утримання дітей по 2500,00 - 3000,00 грн, матеріально йому допомагають батьки, вони також давали кошти на лікування, на проживання в Чехії тощо, а в разі присудження з нього аліментів на утримання дітей у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину він буде працювати, що їх сплачувати.

Позивач ОСОБА_12 пояснила апеляційному суду, що відповідач з вересня 2016 року почав виїжджати на заробітки до Чехії, працював підсобним робітником на будівництві, працював також на заводі, його заробітки становили близько 1000,00 дол. США на місяць, він привозив гроші додому, вона їх бачила. У відповідача дійсно є хвороба «псоріаз», але вона не перешкоджає роботі, він працездатний. Позивач працює в Ужгородській міській раді, отримує зарплату близько 8000,00 - 10000,00 грн на місяць, діти перебувають на його утриманні, лише на харчування дітей навчально-виховному закладі витрачається 800,00 - 900,00 грн на місяць, крім того, здійснюються необхідні витрати на інші потреби.

За наведених обставин слід визнати, що у позивача виникли дійсні підстави для вимоги до відповідача про стягнення аліментів на утримання дітей. Власне недостатність у матері коштів на утримання дітей сумнівів не викликає, не заперечується по суті й батьком дітей, відповідні доводи позивача не спростовані, а позиція відповідача в суді першої інстанції про згоду сплачувати аліменти в присудженому розмірі (а.с. 105) та позиція в апеляційному суді про згоду сплачувати кошти на кожну дитину в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 121-123) в сукупності з іншими матеріалами справи вказують на його фактичну спроможність надавати матеріальне утримання дітям. Прав дітей і позивача така ініціативна позиція відповідача не порушує. Апеляційний суд зауважує також суперечливість позиції відповідача в справі, відсутність доказів щодо перебування за кордоном тривалі періоди часу саме на лікуванні, утримання відповідача його батьками тощо. Відповідні доводи, на переконання колегії суддів, суперечать дійсним обставинам справи та характеру спірних правовідносин. Натомість правова позиція позивача в справі, що ґрунтується на необхідності захисту законних інтересів дітей, є загалом послідовною, відповідає її обставинам по суті.

Поряд із цим, певною мірою заслуговують на увагу доводи відповідача в частині, яка зводиться до необхідності врахування відсутності в нього постійної роботи і заробітку та необхідності за загальним правилом дотримання паритету (рівності) батьків у виконанні обов'язку з матеріального утримання дітей, якщо не встановлено і не доведено підстав для відступу від такого паритету. Задовольняючи позов щодо стягнення аліментів частково, суд першої інстанції враховував як доводи позивача, так і заперечення відповідача та виходив із того, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ст. 182 ч. 2 СК України), тому стягнув аліменти в розмірі по 2000,00 грн на кожну дитину, що на відповідний час практично дорівнює розміру прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років. Однак, можливість стягнення таких аліментів пов'язується зі встановленням достатності заробітку (доходу) платника аліментів, тоді як такий дохід не був установлений.

Апеляційний суд не має підстав залишати вищенаведене поза оцінкою в контексті обставин, що мають значення в справі. Тому вимога позивача про стягнення з відповідача по 3000,00 грн аліментів щомісячно на кожну дитину, рівно як і рішення суду першої інстанції про стягнення таких аліментів розмірі по 2000,00 грн на кожну дитину, не є достатньо обґрунтованими. З огляду на показники прожиткового мінімуму, половина відповідного значення у 2018-2019 роках становить (становитиме) від 930,00 грн до 1109,00 грн. Беручи до уваги результат виконання сторонами обов'язку доказування обставин, що мають значення в справі, слід констатувати, що під час судового розгляду не встановлено і не доведено підстав для відступу від засад щодо загалом рівного обов'язку батьків у матеріальному утриманні дитини.

Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв'язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. На переконання колегії суддів, з урахуванням фактичних обставин справи, динаміки значення базового соціального стандарту аліменти у твердій грошовій сумі по 1500,00 грн на кожну дитину протягом достатньо тривалого часу забезпечуватимуть грошове утримання в розмірі, близькому до половини розміру відповідного прожиткового мінімуму, узгоджуватимуться з вимогами закону, відповідатимуть інтересам дітей і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Необхідно враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін.

Виходячи з викладеного, беручи до уваги встановлені під час апеляційного розгляду обставини, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції у частині стягнення аліментів змінити, зменшивши розмір стягнутих аліментів до суми в 1500,00 грн щомісячно на кожну дитину, а врешті на підставі ст. 375 цього Кодексу залишити рішення суду щодо стягнення аліментів без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 грудня 2018 року щодо розміру аліментів змінити, у п'ятому абзаці резолютивної частини рішення цифри і слова «2000 (дві тисячі) гривень» замінити цифрами і словами «1500,00 грн (одна тисяча п'ятсот гривень 00 коп.)».

В іншій частині залишити рішення суду щодо стягнення аліментів без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 23 квітня 2019 року.

Судді