Дата документу 16.04.2019 Справа № 320/6748/14-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/6748/14-к
Провадження №22-ц/807/1322/19
Головуючий в 1-й інстанції - Міщенко Т.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 листопада 2018 року, ухвалене в м. Мелітополь (повний текст рішення складено 09 листопада 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача завдану злочином моральну шкоду в сумі500 000 грн., вказуючи, що 01.05.2011 ОСОБА_5, будучи в стані алкогольного сп`яніння, з вогнепальної зброї, зробив 6 прицільних пострілів в ОСОБА_7, спричинивши йому вогнепальні поранення голови і грудей, в результаті чого ОСОБА_7 помер на місці злочину. Своїми діями відповідач завдав позивачу нестерпних моральних страждань, які виразились в порушенні її емоційного та психологічного стану, що пов`язано з втратою коханого чоловіка та батька дитини. Окрім того, просить суд у разі встановлення неплатоспроможності відповідача, розглянути питання про відшкодування завданої позивачу шкоди державою.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 листопада 2018 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч) грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині суми стягнутої моральної шкоди, зменшивши її розмір.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що факт спричинення відповідачем позивачу моральних страждань не заперечується, однак апелянт вважає, що вимоги позивача повинні бути задоволені частково в розмірі 100000 грн., а розмір моральної шкоди заявлений позивачем є завищеним.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 травня 2011 року, приблизно о 23 годині 20 хвилин, обвинувачений ОСОБА_5, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, знаходячись біля кафе «У Катерини», розташованого за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Червонофлотська, 75, під час конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи з умислом, спрямованим на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, дістав з автомобіля марки «Фольксваген Пассат», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на якому він прибув на місце злочину, гладкоствольну зброю 12-го калібру, невстановленого зразка, та здійснив з неї шість прицільних пострілів в голову, тулуб та кінцівки потерпілого ОСОБА_7, заподіявши йому такі тілесні ушкодження: крововиливи в ділянках повік обох очей; вогнепальне дробове дотичне поранення правого надпліччя; вогнепальне дробове тангенціальне «наскрізне» поранення грудної клітини зліва, з локалізацією вхідної рани по білягруднинній лінії, вихідних ран - по передній пахвовій лінії; вогнепальне дробове дотичне поранення грудної клітини зліва в підключичній ділянці; вогнепальні дробові дотичні поранення лівого передпліччя на задній поверхні та на тильній поверхні лівої кисті; вогнепальне картечно-дробове тангенціальне наскрізне поранення лівої сідниці; садна на ділянках колінних суглобів, які є легкими тілесними ушкодженнями; крім того, вогнепальне дробове наскрізне поранення нижньої третини правого передпліччя в нижній його частині з ушкодженням променевої кістки, які є тілесними ушкодженнями середнього ступеню тяжкості; а також вогнепальне дробове поранення голови з локалізацією вхідної вогнепальної рани на правій половині обличчя, вихідних ран - на лівій половині обличчя, з руйнуванням черепа і головного мозку, які є тяжкими тілесними ушкодженнями, небезпечними для життя і перебувають в прямому причинному зв'язку з настанням смерті потерпілого ОСОБА_7 на місці злочину. Таким чином, обвинувачений ОСОБА_5 умисно вбив потерпілого ОСОБА_7

Вказані обставини встановлені вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.04.2017 по справі № 320/6748/14-к, яким ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у вигляді дванадцяти років позбавлення волі.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов висновку, що позивачу у справі, а саме дружині потерпілого, завдано моральної шкоди, яку відповідач заподіяв умисно, при цьому ОСОБА_5 не вчинив жодних заходів щодо її відшкодування, та, виходячи із засад виваженості та справедливості, суд вирішив позовну вимогу про стягнення моральної шкоди задовольнити частково в сумі 250 000 грн, оскільки вказаний розмір відповідає ступеню моральних страждань потерпілої та відповідає принципам розумності.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

У відповідності з ч. 1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Потерпілою від вказаного злочину є дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_6

У відповідності з п. 10 ч. 1 ст. 56 КПК України, протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1ст. 1167 ЦК України).

У відповідності з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вчиненим відповідачем кримінальним правопорушенням, а саме вбивством чоловіка позивача та батька її дитини, позивачу завдано моральної шкоди. При цьому, моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю в зв'язку з без зворотною втратою близької людини. Будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз, вона не носить в повній мірі в даному випадку компенсаційного критерію, оскільки неможливо встановити чи оцінити грошовим виразом компенсацію втрати близької людини.

Уже сам встановлений вироком суду і неоспорений у цій справі факт насильницької смерті досить молодої людини - чоловіка позивачки, при цьому смерті яка відбулась за вказаних обставин в результаті навмисних дій, дій які задавали нестерпного болю померлій здоровій особі, для позивачки, яка при цьому ще і залишилась на одинці з вихованням і утриманням їх спільної з померлим дитини, вже є достатнім доказом завдання позивачці моральної шкоди і не потребує інших доказів. Тому доводи щодо недоведеності позивачкою позовних вимог зазначені в апеляційний скарзі є необґрунтованими.

Суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія апеляційного суду, повно та всебічно дослідивши всі обставини справи, врахувавши характер, тривалість, обсяг та глибину душевних страждань позивача, непоправність втрати близької людини, їх суттєві негативні наслідки, в тому числі, пов'язані із порушенням нормального життєвого укладу родини та загального психоемоційного стану позивача, неможливістю відновлення в будь-якому випадку попереднього стану та, виходячи із принципу розумності, виваженості і справедливості, оцінивши майновий стан відповідача, правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу у сумі 250 000 грн.

При цьому суд враховуючи і майновий стан відповідача позов задовольнив частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 квітня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

І. В. Кочеткова

С. В. Маловічко