Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 квітня 2019 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Попрас В.О.,
при секретарі - Томіної І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Дочірнього підприємства №502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про зняття з реєстраційного обліку особи,-
Позивач ДП №502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» звернувся до суду з позовом, в якому просить зняти з реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ДП № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» є власником квартири АДРЕСА_1. Право власності на вказану квартиру позивач набув за наслідком виконання договору про пайову участь в будівництві житлового будинку від 23.02.1998 р., згідно акту приймання-передачі квартири від 10.05.2000 р., про що 27.10.2010 р. позивачу було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відповідно до ордеру №681/01 від 08.02.2001 р. у вищезазначеній квартирі був зареєстрований працівник позивача ОСОБА_1 разом з сім'єю: дружина ОСОБА_7, син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_8 Відповідно до наказу №73-к від 22.05.2012 р. ОСОБА_1 був звільнений з підприємства позивача та до сьогоднішнього дня відношення до позивача не має, члени його сім'ї також не є працівниками ДП №502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60». В 2015 році без відома та згоди позивача у вищезазначеній квартирі було зареєстроване місце проживання двох неповнолітніх онуків ОСОБА_1 Так, 18.04.2015 р. зареєстрований ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а 14.07.2015 р. зареєстрована ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 Зазначені обставини перешкоджають позивачу в реалізації права на розпорядження квартирою, оскільки ані ОСОБА_1, ані будь-хто з його родичів, зареєстрованих у квартирі, не мають статусу наймачів або власників, чи членів сім'ї наймача або власника. Враховуючи також невіднесення квартири до державного або громадського житлового фонду, в силу ч.2 ст.4 ЖК України проживання відповідачів у квартирі, яка на праві власності належить позивачу, суперечить закону. Позивач, ще до звільнення ОСОБА_1 пропонував йому викупити квартиру, на що останній відмовився. Натомість ОСОБА_1 намагався визнати право власності на квартиру за собою, про що йому було відмовлено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05.11.2012 р. Реєстрація відповідачів в квартирі, яка на праві власності належить позивачу, завдає позивачу утруднення при реалізації наміру продати вказану квартиру, тому позивач звернувся до суду з позовом про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання.
В судове засідання представник позивача не зявився, 31.01.2019 р. директор ДП №502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» подала заяву про розгляду справи за відсутності представника позивача за наявними у справі документами.
В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 проти задоволення позову заперечували, просили в задоволенні позову відмовити.
Суд, заслухавши пояснення відповідачів та їх представника, дослідивши докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
На підставі рішення виконавчого комітету №315-1 від 19.12.2000 р. відповідачу ОСОБА_1 був виданий ордер № 681/01 від 08.02.2001 р. на житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, що складається з трьох кімнат житловою площею 46,8 кв.м. До ордеру вписані його дружина ОСОБА_2, син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_8.
В квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6.
Згідно свідоцтва про право власності від 27.10.2010 р. ДП № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» є власником квартири АДРЕСА_4, право власності на яку набуто за наслідком виконання договору про пайову участь в будівництві житлового будинку від 23.02.1998 р. згідно акту приймання-передачі квартири від 10.05.2000р.
Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що силу норм Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України ані ОСОБА_1, ані будь-хто з його родичів, зареєстрованих у квартирі, не мають статусу наймачів або власників, чи членів сім'ї наймача або власника, що квартира не відноситься до державного або громадського житлового фонду, тому проживання відповідачів у квартирі, яка на праві власності належить позивачу ДП № 502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60», на підставі ордеру на думку позивача суперечить закону, оскільки реєстрація відповідачів в квартирі АДРЕСА_5, що належить позивачу, завдає позивачу утруднення при реалізації наміру продати вищезазначену квартиру.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
У системному зв'язку наведених положень Цивільного кодексу України із положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вимоги про зняття осіб з реєстрації підлягають вирішенню в залежності від вирішення питання про наявність чи відсутність у таких осіб права користування житлом (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 №6-57цс11).
Крім того, згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
У відповідності до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Так, місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (частина перша статті 33 Конституції України).
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.
Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду.
Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України обовязок доказування і подання доказів покладається на сторін.
Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання відповідачів може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Позивачем ДП №502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» не надано суду доказів законності підстав для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що предявлені позивачем ДП №502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволенню не підлягають, в звязку з недоведеність позивачем своїх позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263 265 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 321, 328, 391 ЦК України, ст.ст. 3,6 Сімейного кодексу України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Законом України «Про охорону дитинства», суд
В задоволенні позовних вимог Дочірнього підприємства №502 ЗАТ «Сантехмонтаж-60» - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складено 19.04.2019 р.

СУДДЯ