Справа № 318/2231/18 Номер провадження №2/318/66/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2019 р. м. Камянка-Дніпровська

Камянсько-Дніпровський районний суд Запорізької області у складі: судді Васильченка В.В.; при секретарі Крук О.В.; за участю: представниці позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про повернення авансового платежу,

УСТАНОВИВ:

10.10.2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом повернення авансового платежу. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 Проживали у будинку батьків чоловіка, але мали намір придбати власне житло. Чоловік є приватним підприємством, а вона займалась продажем овочів. Таким чином вони зібрали гроші на придбання житла. У пошуках житла їм сподобалась квартира відповідача, але не вистачало 25 500 грн., для чого чоловік вирішив взяти кредит на цю суму. 09.07.2018 р. вони з чоловіком відвідали ОСОБА_2 та передали їй завдаток за квартиру в сумі 500 доларів США, попередній договір купівлі-продажу не уклали, а за отримання грошей відповідач написала розписку. Пізніше вона дізналась, що цю квартиру відповідач продала іншій особі, але внесок нам не повернула. Її чоловік не бажає суперечок, судових справ, тому саме вона виступає позивачем як член сімї, права якої були порушені відповідачем. Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь авансовий платіж, внесений 09.07.2018 року за придбання квартири АДРЕСА_1 в сумі 14 250 грн.

Ухвалою суду від 16.10.2018 року в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про відстрочку сплати судового збору відмовлено, позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 12.11.2018 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 19.11.2018 року задоволено клопотання позивача та її представника про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

17.12.2018 року суду надано відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, в якому вказано, що позивач ОСОБА_3 не є належним позивачем щодо всієї ціни позову, оскільки вся сума авансового платежу не належить їй на праві власності, оскільки лише власник або належним чином уповноважена власником, правомочна особа мас право вимагати повернення своєї власності. Позивач використовує різні поняття «завдаток» і «аванс». Цивільний кодекс України чітко визначає поняття завдатку: «завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Позивач будь-яких доказів походження та належності їй вказаних грошових коштів не надає суду. Ствердження позивача про наявність кредиту на ім'я чоловіка для купівлі житла також нічим офіційно не підтверджено. Позивач зазначає, що 09.06.2018 року вони разом із чоловіком відвідали її та передали нібито 500 доларів США за квартиру нічим не підтверджено та взагалі аванс за купівлю належної квартири їй передав особисто ОСОБА_4, який діяв за усною угодою в інтересах свого родича - ОСОБА_5 ОСОБА_1 за таких умов вона та покупець ОСОБА_5 уклали 10.08.2018 договір купівлі-продажу спірної квартири. Просила в задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив на позовну заяву, яка надійшла до суду 24.01.2019 року, позивач зазначила, що відповідач не заперечує проти того, що ці кошти вона отримала. А саме факт отримання цих коштів в рахунок майбутньої угоди, яку вона не уклала з нами, є підставою для їх повернення. Вона не заперечила проти того, що дійсно писала розписку. Проти цього вона не висловила своїх заперечень взагалі, а лише висловила, що я не довела належність коштів мені, та ту обставину, що кошти нашого сімейного бюджету зароблялись саме в такий спосіб, про який я зазначила. Однак, предметом позову є саме кошти, які вони надавали ОСОБА_2 в особі її чоловіка ОСОБА_4, що діяв в інтересах сім'ї з її відома та згоди. Чоловік вказав, що він брав кредит для покупки належної ОСОБА_2 квартири. Як він його оформив юридично, її не цікавило. Крім того, я маю обґрунтований сумнів, що відзив дійсно писала особисто ОСОБА_2, тому що підпису під текстом пояснень відзиву вона не поставила взагалі, а конверт, в якому вони надійшли, підписано її чоловіком ОСОБА_4 ОСОБА_2 у відзиві також зазначає, що ОСОБА_4 передав їй аванс, та діяв за усною угодою в інтересах свого родича ОСОБА_5. Вважає, що ОСОБА_2 повинна довести певними документами, що підтверджують споріднення між її чоловіком ОСОБА_4 та ОСОБА_5, якому вона продала квартиру. ОСОБА_2 не називає ступінь спорідненості. Вона заявляє, що ОСОБА_5 родичем в розумінні СК України не доводиться ОСОБА_4 взагалі. Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Вона з чоловіком домовились з ОСОБА_2 придбати її квартиру, узгодили всі обов'язкові умови, на підтвердження своїх намірів укласти основний договір дали їй суму 500 доларів США під розписку, написану власноруч відповідачем. Просила позов задовольнити.

06.02.2019 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, де зазначено, що у відповіді на відзив позивач зазначає , що отримала несвоєчасно поштове повідомлення разом із відзивом відповідача по справі, але відповідно до ст. 179 ЦПК України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Позивач ОСОБА_3 не є належним позивачем щодо всієї ціни позову, оскільки вся сума авансового платежу не належить їй на праві власності, а належить особисто її чоловіку - ОСОБА_4, який особисто їй передавав гроші свого родича - ОСОБА_5, який і є покупцем квартири. Саме із ОСОБА_4 вона мала всі домовленості щодо продажу нерухомості та йому писала розписку про отримання грошей, а позивача ОСОБА_3 вона навіть в очі не бачила та не чула про неї взагалі до пред'явлення позов до мене. Проте позивачем не доведено сам факт належності їй грошей, переданого авансу, оскільки вона ніколи не робила, а лише була утриманкою чоловіка. Окрім того, позивачем нічим не підтверджено той факт, що її чоловік діяв в інтересах сім'ї та з її відома та згоди. До теперішнього часу ствердження позивача про наявність кредиту на ім'я чоловіка для купівлі житла також нічим офіційно не підтверджено. Подружжя ОСОБА_3 в теперішній час знаходяться в стані розірвання шлюбу та вже тривалий час не проживають спільно, не мають єдиного сімейного бюджету, не ведуть господарство. Саме ця обставина стала підставою для звернення позивача до суду з позовом про повернення авансового платежу та стягнути грошей саме з неї як добросовісного продавця. Просила відмовити в задоволенні позову.

У поясненнях щодо заперечень відповідача на позовну заяву позивачем ОСОБА_3 зазначено наступне. Вони з чоловіком вели спільне господарство, наповнювали сімейний бюджет, який наповнювався також її заробітною платою, соціальними виплатами на дитину. Трудовий стаж у неї розпочався з 24.11.2008 р., вона постійно працювала, лише після народження дитини у 2015 р. звільнилась щоб приділяти увагу доньці, чоловік проти звільнення не заперечував. Вона, як дружина, добре знає почерк свого чоловіка і знову зазначає, що конверт підписаний не ОСОБА_2, а ОСОБА_4 Вневнена, що від імені відповідача дійсно діє її чоловік, який наполягає, що гроші належали йому особисто, а не були спільними майном.

Ухвалою суду від 13.03.2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив, поясненнях щодо заперечень відповідача на позовну заяву.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, на адресу суду повернулись поштові відправлення з відміткою «не проживає» та «адресат відсутній».

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що добре знає сімю ОСОБА_4. Напередодні, коли вони мали намір купувати квартиру, була у них вдома по вул. Першотравнева, 60. ОСОБА_4 повідомив, що збирається покупати матері квартиру, вже дали завдаток, радів, що в них все наладилось, вони посадили два врожаю. Безпосереднім свідком передачі грошей вона не була, джерелом доходу на придбання квартири була городина, яку реалізовували, щоб купити квартиру. Городом більше часу займалась Крістіна, Єгор допомагав лише ввечері, так як працював, він займається меблями. ОСОБА_5 є другом та кумом ОСОБА_4. Чоловік Крістіни завжди зазначав, що це є спільні гроші сімї.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона не була свідком передачі грошей (завдатку) за спірну квартиру, лише пізніше від своєї знайомої дізналась, що квартира була продана. Подружжя ОСОБА_4 вели спільне господарство.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпціяне буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Як слідує з наданих на адресу суду документів, позивач ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 з 01.08.2015 р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-ЖС № 160026 (а.с. 6).

З копії розписки від 09.07.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 отримала аванс у розмірі 500 у.о. за квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від ОСОБА_4 (а.с. 7).

Власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 979 від 10.08.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Камянсько-Дніпровського районного нотаріального округу ОСОБА_8, є ОСОБА_5, що підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 15.08.2018 р. № 134467123 (а.с. 8).

Свідки ОСОБА_6 ОСОБА_7 не були безпосередньо очевидцями домовленостей при складанні розписки про отримання авансу за продаж квартири, а отже достовірно не обізнані про обставини купівлі-продажу квартири.

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири був укладений.

Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Тобто, з вищенаведеного випливає, що завдаток може існувати лише у тому випадку, коли сторони уклали відповідний договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 571 ЦК України встановлено правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов'язання випливає із договору, укладеного сторонами.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу квартири.

В даному випадку між відповідачем та третьою особою було укладено угоду про бажання в майбутньому здійснити купівлю квартири. Самого попереднього договору купівлі-продажу, який би міг забезпечуватися завдатком, укладено не було. А якщо сторони домовились укласти договір купівлі-продажу нерухомості, але не оформили його нотаріально, платежі, внесені в рахунок виконання договору, визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, у якому надавалися, навіть якщо сторони прямо назвали цей платіж завдатком і передбачили відповідні правові наслідки.

Зазначене узгоджується також з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13, в якій наведено, що правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Отже, сплачені третьою особою відповідачці ОСОБА_2, 500 у.о., не можуть бути визнані завдатком, а є авансом. Суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до положень ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

В силу ж приписів ст.192 цього ж Кодексу законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Між тим, сторони у своїй розписці чітко не визначили грошову одиницю якої країни вони обрали для використання у своїх розрахунках, зазначивши лише абстрактну суму 500 (пятсот) у.о.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статею 203 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст. 205 ЦК України).

Відповідно зі ст.. 207 ЦК України п равочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, сторонами правочину про передачу та отримання авансу за квартиру 09.07.2018 року є ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а відтак ОСОБА_3 не є належним позивачем у даній справі.

Що стосується доводів представника позивача щодо необхідності застосування до даних правовідносин ст.ст. 60, 63, 65 СК України, то суд зважає на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до приписів ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ст.65 СК України).

Дані норми не можуть бути застосовані судом, оскільки ОСОБА_4 не придбавав квартиру, власником якої є ОСОБА_5, що підтверджено документально, то це не є спільною власністю подружжя. Позивачем не надано доказів, що ОСОБА_4 передавав грошові кошти відповідачу з метою укладення саме з ним договору купівлі-продажу квартири.

Згідно ст.76 ЦПК України д оказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України н алежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За наведених вище підстав, з урахуванням доводів позову, заперечень відповідача, пояснень свідків та досліджених документів, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі ст.ст. 202, 203, 205, 207 ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 77-80, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про повернення авансового платежу залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення (з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Суддя В.В. Васильченко