Справа № 369/8398/18
Провадження № 2/369/391/19
РІШЕННЯ

Іменем України

04.04.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

за участю секретаря Мазурик Д.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши упорядку загального позовного провадженняу відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовами ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові засоби індивідуального захисту» про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові засоби індивідуального захисту» (далі ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 01.02.2010 була прийнята до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» на посаду начальника юридичного відділу згідно наказу № 18-к від 01.02.2010.

З отриманого 16 червня 2018 року наказу № 20-к/тр/к від 13.06.2018 ОСОБА_1 стало відомо про звільнення з посади за прогул, згідно п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) з 13.06.2018.

Як вбачається із тексту вищезазначеного наказу підставою для звільнення зазначені акт про відсутність на робочому місці 22.05.2018 та не надання позивачем письмових пояснень щодо поважності причини не виходу на роботу, згідно листа-вимоги № 22/05-1 від 22.05.2018.

Вищезазначений лист-вимога № 22/05-1 від 22.05.2018 був вручений ОСОБА_1 03.07.2018.

Як зазначено в позовній заяві, відповідач не отримавши не повідомлення про вручення позивачу вимоги, не зважаючи на відкритість інформації щодо руху кореспонденції, звільнив ОСОБА_1, проігнорувавши при цьому, що на момент складання спірного наказу така вимога працівником не отримана і вона не мала можливості надати будь-які пояснення щодо причин своєї відсутності 22.05.2018 на робочому місці, чим було порушено положення ст. 149 КЗпП України.

ОСОБА_1 вказала, що наказ про її звільнення № 20-к/тр/к від 13.06.2018 був прийнятий у звязку із її відсутністю на роботі без поважних причин з 22.05.2018 по 13.06.2018, проте дані твердження не мають під собою ніякого підґрунтя, оскільки в наказі відсутні посилання на будь-яку документальну фіксацію прогулу та з цього приводу від неї пояснення не вимагалися.

Як зазначено в позовній заяві, наприкінці листопада 2017 року генеральний директор ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» ОСОБА_3 заборонив ОСОБА_1 перебувати на своєму робочому місці в кабінеті № 209 за адресою місцезнаходження відповідача і її робоче місце (робочий компютер з програмним забезпеченням «Ліга-Закон», робочою електронною скринькою, базою даних тощо) було винесено за межі підприємства на адресу її проживання Після виходу з щорічної відпустки 25 квітня 2018 року позивач перебувала на віддаленому режимі роботи, що підтверджується доповідною запискою заступника генерального директора з персоналу ОСОБА_4 від 11.05.2018 з резолюцією генерального директора ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту».

03.07.2018 позивач отримала поштове відправлення № 506 від 14.05.2018, відповідно до якого зазначено про знаходження робочого місця начальника юридичного відділу за адресою підприємства, кабінет 209 та запропоновано надалі дотримуватись режиму робочого часу підприємства.

Позивач зазначила, що станом на дату фіксації прогулу (22 травня 2018 року) вона не була повідомлена про повернення її робочого місця на адресу підприємства, про це вона дізналась вже після звільнення. Більш того, 22 травня 2018 року вона прогул не вчиняла, виконувала покладені на неї посадові обовязки, зокрема вела телефонні розмови по робочих питаннях з колегами, а її звільнення було здійснено з особистих мотивів.

ОСОБА_1 вважає, що її звільнення здійснено відповідачем з грубим порушенням чинного трудового законодавства України та з особистих мотивів, а тому керуючись положеннями ч. 6 ст. 43 Конституції України, ст. 51 КЗпП України просила суд визнати незаконним та скасувати наказ № 20-к/тр/к від 13.06.2018 та поновити її на роботі у відповідності до вимог ст. 234 КЗпП України, стягнути з ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» середній заробіток за час вимушеного прогулу, судові витрати та рішення в частині її поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання.

20 липня 2018 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у справі.

14.08.2018 підготовче судове засідання було відкладено у звязкуз клопотанням позивача.

06.08.2018 до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області було подано відзив на позовну заяву за вх. № 27366, відповідно до якого зазначено, згідно наказу № 18-к від 01.02.2010 ОСОБА_1 була прийнята в ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту»на посаду начальника юридичного відділу з режимом повного робочого дня.

Наказом № 20-к/тр/к від 13.06.2018 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільнення стала відсутність позивача на робочому місці в період з 22.05.2018 по 13.06.2018.

Оскільки на наступний день після винесення наказу №20-к/тр/к від 13.06.2018 зясувалося, що ОСОБА_1 не отримала вимогу щодо надання пояснень про поважність причин відсутності на роботі, керівництвом ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» з метою недопущення конфліктної ситуації було прийнято рішення скасувати спірний наказ, що підтверджується наказом №20/1-к/тр/к від 14.06.2018. Зазначений наказ разом з листом № 618 від 03.07.2018 було надіслано на адресу позивача та отриманий нею особисто у відділенні поштового звязку 16.07.2018.

Таким чином, ОСОБА_1 було поновлено на посаді, проводилось нарахування і виплата заробітної плати, а тому відповідач вважає, що вимоги про скасування наказу №20-к/тр/к від 13.06.2018, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку є безпідставними.

Представник відповідача зазначив, що твердження позивача, що її робоче місце було винесено за межі підприємства не відповідає дійсності, оскільки жодного розпорядчого чи то погоджувального документа з цього приводу генеральним директором ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» не підписувалось.

Крім того, як вбачається із відзиву на позовну заяву, 03.07.2018 на адресу ОСОБА_1 відповідачем було надіслано лист №618 в якому повідомлялось про скасування наказу №20-к/тр/к від 13.06.2018 про звільнення, а також наголошувалось на необхідності зявитись на робочому місці за адресою: смт. Коцюбинське,вул. Пономарьова, 32. Даний лист позивач отримала 16.07.2018. Після отримання листа ОСОБА_1 на робочому місці не зявилась на робочому місці.

11.07.2018 на адресу ОСОБА_1 було надіслано наказ №28 від 11.07.2018 ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту»та лист №11/07-18/1. Позивачу було запропоновано визначитись зі своєю позицією: або виконувати належним чином свої посадові обовязки начальника юридичного відділу ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту»та захищати інтереси товариства, або підтримувати чоловіка (іншого співзасновника ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту»ОСОБА_5) в корпоративному конфлікті з іншим учасником та надати письмові пояснення причин невиходу на роботу, звіт про виконану роботу та інше.

Проте, позивач проігнорувала вищезазначені звернення відповідача, на робочому місці так і не зявилась.

Трудова книжка позивача була видана їй нарочно 03.11.2017 згідно її заяви, і так і не повернула її на товариство.

Представник відповідача заперечував про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та витрат, повязаних із залученням свідків.

Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

27.08.2018 позивач подала до суду відповідь на відзив за вх. № 29660, відповідно до якого зазначила, що лист № 618, в якому повідомлялось про скасування наказу №20-к/тр/к від 13.06.2018 про звільнення, а також наголошувалось на необхідності зявитись на робочому місці за адресою: смт. Коцюбинське,вул. Пономарьова, 32 не є розпорядчим документом з кадрових питань. А наказ про скасування наказу про звільнення не відповідає вимогам законодавства, зокрема не містить посилань на документ, який став підставою для його прийняття та/або посилання на відповідні норми права, не містить положення про поновлення позивача на роботі та виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На думку ОСОБА_1 наказ № 20/1, через недодержання положень законодавства про працю, є нікчемним і не створює жодних юридичних наслідків.

Крім того, у відповіді на відзив позивачем було здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що становив 17 754,24 грн.

29 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення.

Як зазначено в позовній заяві, ОСОБА_1 01.02.2010 була прийнята до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» на посаду начальника юридичного відділу згідно наказу № 18-к від 01.02.2010.

З отриманого 02 серпня 2018 року цінного листа, позивачу стало відомо про звільнення її з посади за прогул, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, на підставі наказу № 64-к/тр/к від 27.07.2018. Згідно вищезазначеного наказу він прийнятий у звязку з прогулами ОСОБА_1 у період з 04.07.2018 по 27.07.2018.

Проте, як зазначила позивач, у вказаний період вона не мала трудових відносин з відповідачем, оскільки трудовий договір з нею було розірвано на підставі наказу № 20-к/тр/к від 13.06.2018, і її поновлення на посаді не відбулося.

Просила суд визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту»ОСОБА_3 № 64-к/тр/к від 27.07.2018 про звільнення ОСОБА_1, начальника юридичного відділу з 27.07.2018 за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

31 серпня 2018 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у вищезазначеній справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2018 року було обєднано в одне провадження цивільні справи за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та цивільну справу № 369/10587/18 за позовом ОліноїОльги Миколаївни до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, присвоєно даній справі № 369/8398/18.

18 вересня 2018 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву за вх. № 32838, відповідно до якого зазначено, що скасування наказу про звільнення автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі, а тому твердження позивача, що на момент винесення наказу від 27.07.2018 вона не мала трудових відносин з ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» не відповідає дійсності.

Так, наказом № 20/1-к/тр/к від 14 червня 2018 року, був скасований наказпрозвільнення позивача і відповідно останню було поновлено на посаді начальника юридичного відділу ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту».

Оскільки ОСОБА_1 не приступила до виконання своїх обовязків, 03.07.2018 її було повторно письмово проінформовано про поновлення її на посаді з режимом повного робочого дня та відповідач вимагав терміново зявитись на робоче місце для виконання невідкладних завдань, віднесених до компетенції начальника юридичного відділу ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту».

У період з 04 липня 2018 року по 23 липня 2018 року включно, позивач не зявлялась на робочому місці та не приступила до виконання своїх обовязків. Факт відсутності на робочому місці позивача було зафіксовано актом від 26 липня 2018 року, що був складений за участю 14 працівників ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту».

11.07.2018 відповідач повторно звернувся до ОСОБА_1 з вимогою № 11/07-18/1 приступити до виконання своїх трудових обовязків. Разом із вищезазначеною вимогою позивачу був надісланий наказ № 28 від 11.07.2018, згідно якого позивачу пропонувалось зявитись на робочому місці, надати письмові пояснення причин невиходу на роботу у період з 04.07.2018 по 11.07.2018 та надати відповідні звіти по виконаній роботі. Позивача попереджено, що у випадку подальшого ухилення від виконання своїх посадових обовязків її буде звільнено. Даний лист позивачем було отримано 20.07.2018.

Позивач не відповіла на листи товариства, не надала доказів поважності її відсутності на робочому місці, у звязку з чим була звільнена з посади за прогул.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову.

28 вересня 2018 року позивач подала до суду заяву про зміну підстав позову за вх. № 34141, відповідно до якої зазначила, що 17 вересня 2018 року, на наступний день після отримання наказу № 20/1 та листа № 618 вона подала до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» заяву про надання їй невикористаної відпустки з 17.07.2018 з наступним звільненням за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в останній день відпустки.

ОСОБА_1 зазначила, що з 17.07.2018 вона мала право перебувати у відпустці перед звільненням, оскільки відмови у наданні такої відпустки вона не отримала, таким чином остання не порушувала трудову дисципліну, а відповідач протиправно звільнив її за прогул без поважної причини згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

05.10.2018 представником відповідача було подано відзив на заяву про зміну підстав позову за вх. № 35201, відповідно до якого зазначено, що згідно довідки про нарахування відпустки № 27/07-18 від 27.07.2018 ОСОБА_1 за період з 01.02.2010 по 27.07.2018 надано 218 календарних днів щорічної основної відпустки та 20 днів додаткової відпустки на дітей. Лише у 2018 році Позивачці було надано 56 календарних днів щорічної основної відпустки.

Згідно вищезазначеної довідки, при прийнятті на роботу ОСОБА_1 до «Промислові засоби індивідуального захисту» у 2010 році шляхом переведення з ДП «ПРОМЗІЗ-ЦЕНТР» жодних сум компенсації за невикористані відпустки позивачу на рахунки ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» не надходило, що вказує на те, що позивачем повністю використано свої відпустки за попереднім місцем роботи.

На думку представника відповідача, ОСОБА_1 не мала права на отримання невикористаної щорічної основної відпустки, а тому обставини, викладені в заяві від 28.09.2018 не можуть слугувати підставами для задоволення позову.

09.10.2018 підготовче судове засідання було відкладено для надання часу позивачу для підготовки відповіді на відзив.

20.11.2018 у підготовчому судовому засідання було оголошено перерву у звязку задоволенням клопотання позивача про витребування доказів.

03.12.2018 у підготовчому судове засідання було оголошено перерву у звязку із ненадходженням документів, які були витребувані на підставі ухвали суду.

13.12.2018 у підготовче судове засідання було оголошено перерву у звязку задоволенням клопотання позивача про витребування доказів.

27.12.2018 підготовче судове засідання було відкладено за клопотанням представника відповідача.

09.01.2018 позивач подала до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області відповідь на відзив на заяву про зміну підстав позову за вх. № 564, відповідно до якого остання проаналізувала відомості із облікової картки працівника, зазначивши про необґрунтованість заперечень відповідача щодонаявності в неї права на отримання невикористаної щорічної відпустки. Крім того, позивач визнала легітимність наказу № 20/1, зазначивши при цьому, що останній не поновлював її на роботі.

09.01.2018 підготовче судове засідання було відкладено для надання часу для ознайомлення з відповіддю на відзив.

21.01.2019 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

18.03.2019 в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ВелішаєваЛейляДляверівна, ОСОБА_8, які надали пояснення щодо обставин справи.

В судовому засіданні просила задовольнити заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позовів заперечував.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, пояснення свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовів з наступних підстав.

Статтею 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, згідно наказу № 18-к від 01.02.2010 ОСОБА_1 була прийнята в ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» на посаду начальника юридичного відділу по переведенню з ДП «Промислові засоби індивідуального захисту-Центр» з оплатою згідно штатного розпису.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КзПП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Наказом № 20-к/тр/к від 13.06.2018 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставами для звільнення, згідно даного наказу стали: акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці від 22.05.2018; наказ № 21 від 22.05.2018 про проведення службового розслідування за фактом відсутності ОСОБА_1; не надання ОСОБА_1 письмових пояснень та підтверджуючих документів, щодо поважності причин невиходу на роботу, згідно листа-вимоги № 22/05-1 від 22.05.2018.

Наказом № 20/1-к/тр/к від 14 червня 2018 року було скасовано наказ «Про звільнення за прогул ОСОБА_1» від 13.06.2018 № 20-к/тр/к. Зазначений наказ разом з листом № 618 від 03.07.2018 було надіслано на адресу позивача. Документи були отримані позивачем 16.07.2018, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та копією опису вкладення у цінний лист.

Позивач не заперечувала факт отримання даного наказу та ознайомлення з його змістом.

Проаналізувавши норми трудового законодавства, суд приходить до висновку, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі та не потребує окремої вказівки про поновлення в тексті наказу.

Таким чином, ОСОБА_1 було поновлено на посаді, та як вбачається із матеріалів справи останній проводились нарахування та виплата заробітної плати.

Враховуючи, щонаказ генерального директора ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» № 20-к/тр/к від 13.06.2018 про звільнення ОСОБА_1, начальника юридичного відділу за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України було скасовано наказом № 20/1-к/тр/к від 14.06.2018, останню поновлено на роботі, виплачено заробітну плату, то заявлені вимоги про визнання наказу № 20-к/тр/к від 13.06.2018 незаконним та його скасування задоволенню не підлягають.

В подальшому, наказом генерального директора ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» № 64-к/тр/к від 27.07.2018 ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника юридичного відділу з 27.07.2018 за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі доповідних записок заступника генерального директора ОСОБА_9 від 18.07.2018, від 23.07.2018, від 26.07.2018; актів про відсутність працівника на роботі від 17.07.2018, від 23.07.2018, від 26.07.2018.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КзПП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Законодавство встановлює умови визначення прогулу за кожний робочий день, але це не означає, що в одному наказі не можуть бути зафіксовані прогули за декілька днів та відповідне дисциплінарне стягнення за це.

Відповідно до ст. ст. 76-80 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

03.07.2018 ОСОБА_1 було письмово проінформовано про скасування наказу про її звільнення № 20-к/тр/к від 13.06.2018 та про її поновлення на посаді з режимом повного робочого дня та відповідач вимагав терміново зявитись на робоче місце для виконання невідкладних завдань, віднесених до компетенції начальника юридичного відділу ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту». Вищезазначений лист з копією наказу про № 20/1-к/тр/к від 14.06.2018 позивач отримала 16.07.2018, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та копією опису вкладення у цінний лист.

12 липня 2018 року позивачу було направлено наказ генерального директора ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту»№ 28 з вимогою ОСОБА_1, серед іншого, протягом одного робочого дня з моменту отримання копії цього наказу зявитися на робоче місце до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» та надати письмові пояснення причин невиходу на роботу у період з 04.07.2018 по 11.07.2018, звіт про виконану роботу начальником юридичного відділу ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» за травень і червень 2018 року. Вищезазначений наказ був отриманий позивачем 20.07.2018, що підтверджується копією опису вкладення у цінний листа та роздруківкою відстеження поштової кореспонденції за трек-номером.

Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці підтверджується наявними в матеріалах справи актами про відсутність працівника на роботі від 17 липня 2018 року, від 23 липня 2018 року 26 липня 2018 року та не заперечувалась і самим позивачем.

27.07.2018 позивачу було направлено наказ № 64-к/тр/к від 27.07.2018 про звільнення її у звязку з прогулами без поважних причин, що підтверджується копією фіскального чека та копією опису вкладення у цінний лист.

Верховний Суд України у постанові від 13.09.2017 зазначив, що прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у звязку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Суд критично відноситься до тверджень позивача про поважність невиходу останньої на робоче місце у звязку із перебуванням останньої у відпустці, враховуючи недоведеність факту наявності у неї не використаної щорічної основної відпустки.

Так, згідно довідки про нарахування відпустки № 27/07-18 від 27.07.2018 ОСОБА_1 за період з 01.02.2010 по 27.07.2018 надано 218 календарних днів щорічної основної відпустки та 20 днів додаткової відпустки на дітей. У 2018 році позивачу було надано 56 календарних днів щорічної основної відпустки.

При цьому, у вищезазначеній довідці зазначено, що при прийнятті на роботу ОСОБА_1 до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» у 2010 році шляхом переведення з ДП «Промислові засоби індивідуального захисту-центр» жодних сум компенсації за невикористані відпустки ОСОБА_1 на рахунки ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» не надходило.

Звертаючись до відповідача із заявою про надання невикористаної щорічної основної відпустки з наступним звільненням від 17.07.2018 ОСОБА_1 не вказує кількість днів такої невикористаної відпустки.

Суд, повно, всебічно та об'єктивно встановивши фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи на підставі наказу № 64-к/тр/к від 27.07.2018 відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, а тому відсутні підстави для визнання протиправними та скасування вказаних в позовних заявах наказів, поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту», стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судових витрат.

Щодо інших тверджень сторін, суд зазначає, що вони, включаючи і пояснення свідків, були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 5, 16, Цивільного кодексу України, ст. 36, п. 4 ч. 1 ст. 40Кодексу законів про працю України,керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ

У задоволенні позовів ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові засоби індивідуального захисту» про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Повний текст рішення складено 17.04.2019 року.

Суддя: Т.В. Дубас