провадження № 22-ц/824/5819/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_7, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фондова компанія «Фаворит» про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів № Б-104/1/103 від 08 липня 2010 року щодо продажу ОСОБА_3 142 000 шт. акцій простих іменних, укладеного між позивачем та ТОВ «Фондова компанія «Фаворит».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2010 році ОСОБА_1 , будучи акціонером ВАТ «Узинський цукровий комбінат» та власником 142 000 простих іменних акцій звернувся до іншого учасника товариства ОСОБА_4 , з метою надання йому права представляти свої інтереси з правом участі у загальних зборах акціонерів та голосування з усіх питань порядку денного зборів, підписувати протоколи тощо. ОСОБА_1 домовився з ОСОБА_4 , що у разі надходження вигідної пропозиції про купівлю акцій, що належали позивачу, той сповістить про таку пропозицію та за наявності згоди ОСОБА_1 здійснить їх відчуження. У зв`язку з цим, 21 квітня 2010 року позивач видав ОСОБА_4 довіреність на вчинення від свого імені та в своїх інтересах дій щодо відчуження цінних паперів, які належали йому на праві власності на підставі сертифіката іменних акцій, виданого ТОВ «Цінні папери АПК» 09 лютого 2008 року, а саме 142 000 простих іменних акцій ВАТ «Узинський цукровий комбінат» номінальною вартістю 149 100 грн. 05 грудня 2016 року позивачу стало відомо про припинення ВАТ «Узинський цукровий комбінат» шляхом реорганізації у товариство з додатковою відповідальністю. ОСОБА_1 стало відомо про те, що 08 липня 2010 року ОСОБА_4 від його імені було укладено договір № Б-104/1/103 купівлі-продажу цінних паперів з ТОВ «Фондова компанія «Фаворит», відповідно до умов якого належні позивачу 142 000 штук простих іменних акцій було продано за 149 100 грн., тобто за номінальною вартістю 1,05 грн. за 1 акцію. ТОВ «Фондова компанія «Фаворит» діяло на підставі замовлення від 08 липня 2010 до договору № Б-103 на брокерське обслуговування на фондовому ринку, укладеного з ОСОБА_3 . ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на час укладання спірного правочину перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому правочин фактично вчинений в інтересах своєї дружини, що є підставою для визнання його недійсним з підстав, передбачених статтями 232 та 238 Цивільного кодексу України.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що у 2010 році ОСОБА_4 було надано право від імені довірителів відчужити 762 229 акцій ТОВ «Узинський цукровий завод». Внаслідок укладення договорів купівлі-продажу ОСОБА_3 стала володільцем акцій, що склали 91,47 % статутного капіталу ВАТ «Узинський цукровий завод». Суд першої інстанції не взяв до уваги постанову Верховного Суду України від 14 березня 2012 року у справі № 6-5цс12, згідно якої враховуючи правовий режим майна, придбаного за час шлюбу, особа, що діє на підставі довіреності від третьої особи, здійснила відчуження майна, що належало такій третій особі в інтересах членів своєї сім`ї, фактично діяла у своїх власних інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки відчужене майно стає об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з цим, такий правочин є укладеним внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Вказана правова позиція є чинною та обов`язковою до застосування всіма без виключення судами нижчих ланок судової системи.

Також позивач в апеляційній скарзі зазначає, що стаття 60 СК України чітко визначає можливість фактичного користування повіреним відповідними цінними паперами, як об`єктом спільного сумісного майна, якщо останні передані на підставі договору купівлі-продажу дружині повіреного самим повіреним. Позивач наголошував у позовній заяві, що повірений діяв не в інтересах позивача, а у власних інтересах. Акції можуть бути об`єктом права спільної сумісної власності і предметом поділу між подружжям, якщо вони були придбані за спільні кошти. Після продажу акцій повірений повинен був передати довіреність довірителю, однак, цього не зробив, що свідчить про намір приховати факт продажу цінних паперів. Такі дії були вчинені з метою позбавити позивача можливості правового захисту його порушеного права, оскільки зі спливом трьох років апелянт фактично втратив би право оскарження дій повіреного. Правовий інститут довірительства передбачає елемент довіри між повіреним та довірителем, що у свою чергу, виключає необхідність контролювати та перевіряти дії повіреного. Позивач об`єктивно не міг дізнатися про факт порушення його прав раніше вказаного в позовній заяві строку.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 вказує на те, що довіреність була видана на три роки та діяла до 21 квітня 2013 року. Предметом спору є договір купівлі-продажу, укладений 08 липня 2010 року, а тому перебіг строку позовної давності розпочався 09 липня 2010 року та закінчився 09 липня 2013 року. Позивач, видаючи довіреність на вчинення від його імені і в його інтересах дій не цікавився долею її виконання протягом строку дії довіреності. Після закінчення строку дії довіреності позивач не поцікавився ходом її виконання ОСОБА_4 про вчинення чи не вчинення дій, на які видавалася довіреність. Позивач повинен був дізнатися про порушення свого права значно раніше.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 зазначає, що договір купівлі-продажу цінних паперів від 08 липня 2010 року був вчинений на підставі чинної довіреності та за їх межі повірений не вийшов, оскільки всі дії повіреного визначені у довіреності саме на продаж цінних паперів та купівля-продаж цінних паперів відбулася за реальну вартість акцій, а не занижену чи завищену, обсяг повноважень сторін за даним договором визначався не тільки довіреностями, а й законом, який також сторонами за договорами порушено не було.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21 квітня 2010 року ОСОБА_1 була видана довіреність на ім`я ОСОБА_4 на вчинення від свого імені правочинів по відчуженню цінних паперів, які належать йому на праві власності на підставі сертифіката іменних акцій (бланк серія ЕС № 0937140 ), виданого ТОВ «Цінні папери АПК», зокрема 142 000 штук простих іменних акцій ВАТ «Узинський цукровий комбінат» номінальною вартістю 149 100 грн. Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренком Я.В. Дана довіреність видана без права передоручення строком на три роки і дійсна по двадцять перше квітня дві тисячі тринадцятого року (а.с.18-19).

08 липня 2010 року на підставі довіреності від 21 квітня 2010 року між ОСОБА_4 , який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_1 , та ТОВ «Фондова компанія «Фаворит» був укладений договір № Б-104/1/103 купівлі-продажу цінних паперів, згідно з яким продавець ( ОСОБА_1 ) передав у власність покупця цінні папери: акції прості іменні, емітент: ВАТ «Узинський цукровий завод», номінальною вартістю 1,05 грн. загальною кількістю 142 000 штук, всього на суму 149 100 грн.

Згідно вказаного договору, придбаваючи цінні папері, ТОВ ФК «Фаворит» діяла на підставі замовлення № Б-1/103 від 08 липня 2010 року до договору №Б-103 на брокерське обслуговування на фондовому ринку від 08 липня 2010 року, укладеного з ОСОБА_3 (а.с.8).

Згідно із замовленням № Б-1/103 від 08 липня 2010 року ОСОБА_3 , як клієнт, доручила ТОВ «Фондова компанія «Фаворит» придбання простих іменних акцій ВАТ «Узинський цукровий комбінат» у кількості 762 229 шт. за ціною не вище 1,05 грн. за одну акцію (а.с.10).

Згідно Звіту від 08 липня 2010 року до Договору №Б-103 на брокерське обслуговування на фондовому ринку від 08 липня 2010 року вбачається, що ТОВ «Фондова компанія «Фаворит» виконало взяті зобов`язання перед ОСОБА_3 та придбало 762 229 штук акцій, за що отримало винагороду 8 000 грн. (а.с.17).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 одночасно був і представником ОСОБА_3 , а перебування їх у зареєстрованому шлюбі на час укладання спірних правочинів жодним чином не свідчить про вчинення правочину всупереч вимог ст. 238 ЦК України.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначає, що договір купівлі-продажу цінних паперів є недійсним з підстав, передбачених 232 та 238 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Системний аналіз вказаної норми права дає підстави дійти висновку про те, що представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. Тому якщо він вступив у зловмисну домовленість з другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв, і це доведено в суді, правочини мають визнаватися судом недійсними.

Таким чином, для визнання правочину недійсним з підстав передбачених ст. 232 ЦК України необхідні наступні умови: наявність домовленості представника однією сторони з іншою, умисел в діях представника, а саме, чи усвідомлював він, що вчиняє правочин в супереч інтересам довірителя та чи бажав (або усвідомлював) несприятливі наслідки такого правочину для довірителя, виникнення внаслідок таких дій несприятливих наслідків для довірителя.

Заявляючи позов з зазначених підстав, позивач не довів ту обставину, що між ОСОБА_4 та ТОВ «Фондова компанія «Фаворит», яке діяло в інтересах ОСОБА_3 , мала місце зловмисна домовленість.

Разом з тим, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_1 щодо недійсності правочину з підстав, передбачених ст. 238 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з вимогами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , якого позивач уповноважив здійснити відчуження цінних паперів, та ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла ТОВ «Фондова компанія «Фаворит» під час укладення оспорюваного договору, є подружжям. У зв`язку з цим, цінні папери, які були придбані відповідачем ОСОБА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя, і повірений має на них право, а, отже, договір купівлі-продажу вчинений ОСОБА_4 , зокрема, у своїх інтересах, що є підставою для визнання договору недійсним.

В той же час, під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачі заявили про застосування строку позовної давності.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року (справа № 533/1001/16-ц).

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-2469цс16).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що договір купівлі-продажу цінних паперів від 08 липня 2010 року укладений з порушенням вимог закону та є недійсним, оскільки ОСОБА_4 , укладаючи його, діяв у своїх інтересах, апеляційний суд приходить до висновку про застосування до вказаних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності, у зв`язку з тим, що перебіг строку позовної давності почався з моменту укладення спірного договору купівлі-продажу. Отже, звертаючись у листопаді 2017 року до суду із цим позовом, позивач пропустив трирічний строк звернення до суду. При цьому, суд враховує і те, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність.

ОСОБА_1 зазначає, що про відчуження акцій його повіреним ОСОБА_3 , йому стало відомо у 2016 році. Позивач об`єктивно не міг дізнатися про факт порушення його прав раніше вказаного в строку. Після продажу акцій повірений повинен був передати довіреність довірителю, однак, цього не зробив, що свідчить про намір приховати факт продажу цінних паперів. Такі дії були вчинені з метою позбавити позивача можливості правового захисту його порушеного права, оскільки зі спливом трьох років апелянт фактично втратив би право оскарження дій повіреного. Правовий інститут довірительства передбачає елемент довіри між повіреним та довірителем, що у свою чергу, виключає необхідність контролювати та перевіряти дії повіреного.

Однак, зазначені доводи не підтверджуються жодним наданим суду доказом, як і не підтверджені обставини в частині, що позивач не міг дізнатися про порушення свого права раніше.

При цьому, норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (постанова Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 343/1400/15-ц).

Так, оспорюваний договір укладений відповідачем у липні 2010 року на підставі довіреності виданої позивачем. Протягом семи років позивач, достовірно знаючи, що право на розпорядження його майном належить іншій особі не цікавився своїм майном, хоча за всіма обставинами справи мав обґрунтовані підстави вважати, що воно могло бути відчужене, а, отже, міг знати про порушення свого права.

Строк дії довіреності, яка була видана ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 , закінчився 21 квітня 2013 року. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач міг дізнатися про порушення своїх прав з моменту укладення оспорюваного договору.

Невиконання повіреним обов`язків, передбачених ст. 1006 ЦК України, не свідчить про неможливість позивача дізнатися про порушення його прав.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що інформація про продаж належних позивачу акцій була загальнодоступною, оскільки була опублікована в мережі інтернет (а.с. 88).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено судам, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , та у зв`язку з цим відмовив у задоволенні позову. Однак, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, та не ґрунтуються на наявних у справі доказах. Суд неправильно застосував норми матеріального права, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового судового рішення по суті позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_7 ,задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фондова компанія «Фаворит» про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 10 травня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.