ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №592/15972/18

Номер провадження 22-ц/816/1813/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 січня 2019 року в складі судді Князєва В.Б., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 25 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Сумської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

При цьому, позивач послалася на те, що про співвласника спірної частини будинку по АДРЕСА_1 їй стало відомо лише під час оформлення спадщини після смерті батька у 2017 році. В той же час, як зауважила ОСОБА_1, жоден документ на житловий будинок, а саме: квитанції про оплату комунальних послуг, абонентська книжка, домова книга не містять відомостей про співвласника спірного нерухомого майна ОСОБА_4, яка є її двоюрідною бабою. Також позивач вважає недоречним посилання суду на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 29 березня 2018 року по справі № 175/4741/16, оскільки про існування іншого співвласника житла вона не могла знати, так як з народження їй було відомо, що будинок по АДРЕСА_1 належав батьку, а двоюрідна баба виїхала за межі України ще задовго до розпаду СРСР. Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 вважає, що є добросовісним володільцем житлового будинку, так як відкрито та безперервно володіє ним, тому, на її думку, зазначені підстави свідчать про набуття нею права власності на 1/2 частину спірного майна.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є добросовісним набувачем у розумінні ст. 344 ЦК України, а тому суд вважав, що вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю є такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 05 вересня 2017 року (а.с.12, 14).

Згідно з довідкою Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради від 16 червня 2017 року за № 478/02-14 будинок по АДРЕСА_1 на період видачі довідки був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 - 1/2 частина на підставі Свідоцтва про право власності за заповітом від 16 жовтня 1954 року та за ОСОБА_6 - 1/2 частина на підставі Свідоцтва про право власності за заповітом від 19 лютого 1996 року, батьком позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 6).

Співвласник спірної 1/2 частини будинку ОСОБА_4 є двоюрідною бабою позивача ОСОБА_1, що підтверджується архівними довідками записів про народження, виданими Державним архівом Сумської області 29 червня 2017 року та свідоцтвом про народження ОСОБА_4 (а.с. 16 - 19).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м. Москва Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 20).

У квитанціях про оплату послуг за електроенергію житлового будинку за 2012 - 2013 роки та в абонентській книжці про користування газом платником послуг на вказані житлово - комунальні послуги по АДРЕСА_1 зазначений співвласник ОСОБА_6, тобто батько позивача (а.с. 21 - 25).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 послалась на ті обставини, що вона є власницею 1/2 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд по АДРЕСА_1, постійно проживає у вказаному будинку, протягом більше двадцяти років відкрито та безперервно користується всім будинком та господарськими спорудами, а також сплачує за комунальні послуги. При цьому, позивач вважає, що до всього часу, коли вона володіє будинком можна приєднати і час володіння будинком її батьком ОСОБА_6, який, будучи співвласником будинку, з 20 січня 1970 року був зареєстрований у ньому. Таким чином, на думку позивача, строк володіння будинком складає 48 років. Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на іншу 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належала на праві власності померлій двоюрідній бабі ОСОБА_4

У відповідності до ст. ст. 321 та 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставі, що не заборонено законом.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири закріплені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи і які у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Місцевий суд, вирішуючи спір, правильно взяв до уваги ті обставини, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами тих обставин, що спірна 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 не має власника або її власник невідомий. Однак, судом встановлено, що власником спірної 1/2 частини нерухомого майна за життя була ОСОБА_4, тобто двоюрідна баба позивача, а матеріали справи не містять доказів про відмову ОСОБА_4 від належної їй частки власності у майні.

Крім того, ОСОБА_1 не довела належними доказами своїх доводів про те, що вона безперевно, протягом більше як 10 років володіє спірним майном. Зокрема, із матеріалів справи вбачається, що власником 1/2 частини будинку за життя був її батько ОСОБА_6, який помер у 2012 році. У свою чергу, позивач набула право власності на 1/2 частину будинку у порядку спадкування за законом після смерті батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які померли у 2012 році (а.с. 10, 11), що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом (а.с. 12, 14). Та обставина, що батьки позивача постійно проживали у будинку, користуючись всією частиною нерухомого майна та сплачуючи за житлово - комунальні послуги, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять доказів про те, що власник спірної 1/2 частини будинку ОСОБА_4 за життя відмовилась від нерухомого майна на користь іншого співвласника ОСОБА_6 або про те, що спадкодавець ОСОБА_6 не володів інформацією про власника іншої 1/2 частини будинку, тобто, про його тітку.

Ураховуючи викладене, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що позивач дізналася про іншого співвласника будинку лише під час оформлення спадщини після смерті батька у 2017 році, так як вказані позивачем обставини не слугують підставою для задоволення позову, виходячи із вищезазначеного.

Отже, твердження позивача про те, що вона добросовісно заволоділа, а також безперервно більше десяти років володіє нерухомим майном, у зв'язку з чим набула право власності на нього відповідно до ст. 344 ЦК України є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Ігорівнизалишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 січня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 квітня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко