ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 638/3650/18

Провадження № 22-ц/818/2207/19

22 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна установа «Олексіївська виправна колонія № 25»,

розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 07 лютого 2019 року (суддя Штих Т.В.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Олексіївська виправна колонія № 25» про поновлення на роботі,-

встановив:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати незаконним наказ № 25/ос-18 від 09.02.2018 року про його звільнення з посади молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи «Олексіївська виправна колонія № 25» та поновити ОСОБА_1 на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Державної установи «Олексіївська виправна колонія № 25».

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30 січня 2015 року він був прийнятий на службу до Державної кримінально-виконавчої служби на посаду молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Олексіївської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України №3679/5/15 від 15.12.2016 року Олексіївська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області перейменована в Державну установу «Олексіївська виправна колонія (№25)».

09 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади (наказ №25/ос-18 від 09.02.2018 року) за порушення вимог ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172- 6 КУпАП, згідно п. 8 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», п.10 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Позивач зі звільненням не згоден, вважає звільнення та наказ №25/ос-18 від 09.02.2018 року незаконним та безпідставним.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, наполягав на застосуванні строків позовної давності.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Скарга мотивована неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, не є підставою для звільнення відповідно до п.8 ст.14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України». Вважає, що положення ст.77 Закону України «Про національну поліцію» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки окремі випадки звільнення осіб рядового та начальницького складу передбачені спеціальним законом. Крім того, в наказі про його звільнення відсутні посилання на положення КЗпП України. Вважає, що ним з поважних причин пропущено строк звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна установа «Олексіївська виправна колонія (№25)» вважає апеляційну скаргу позивача необґрунтованою. Зазначає, що відповідачем були дотримані вимоги чинного законодавства щодо звільнення позивача із займаної посади. Крім того, позивачем було пропущено строк звернення до суду із позовом, встановлений ст.233 КЗпП України.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив із їх безпідставності, оскільки при звільненні позивача із займаної посади відповідачем були дотримані вимоги чинного законодавства.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 30 січня 2015 року по 09 лютого 2018 року походив службу в Державній кримінально - виконавчій службі України на посаді молодшого інспектора відділу нагляду та безпеки державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)».

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення пов`язаного з корупцією, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн. Крім цього, постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення пов`язаного з корупцією, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.

Згідно наказу державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» від 09.02.2018 року № 25/ ОС - 18 сержанта внутрішньої служби Шевченка В.В. молодшого інспектора відділу нагляду та безпеки державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» звільнено зі служби в Державній кримінально - виконавчій службі України відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» за пунктом 10 частини 1 статті 77 ( у разі набрання законної сили рішенням суду) щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення).

Зі змістом наказу від 09.02.2018 року № 25/ ОС-18 ОСОБА_1 . ознайомлено та видано витяг з цього наказу у день звільнення - 09.02.2018 року. Даний факт підтверджується Аркушем ознайомлення до наказу державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» від 09.02.2018 року № 25/ ОС-18, де позивач особисто засвідчив підписом та вказав дату ознайомлення з даним наказом.

Отже, 09.02.2018 року є днем, коли позивач дізнався про порушення свого права, за захистом якого він звернувся з позовом до суду.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення.

Відповідно до ст. 234 КЗпП, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом 22.03.2018 року, тобто після спливу строку, передбаченого ст.233 КЗпП України.

Як на поважність причин пропуску строку посилається на те, що він не був обізнаний із законодавством, а тому пропустив строк звернення до суду.

Причини, пропуску строку для звернення до суду за захистом свого права на працю, вказані ОСОБА_1 не можна вважати поважними, оскільки позивач в 2015 році закінчив Харківський національний університет внутрішніх справ і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, що підтверджується дипломом магістра.

За таких обставин, підстави для поновлення строку звернення до суду в порядку передбаченому ст. 234 КЗпП України, відсутні.

У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Таким чином, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч.1 ст..235 КЗпП України)

Видаючи наказ про звільнення від 09.02.2018 року №25/ОС-18, відповідач керувався п.10 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», у відповідності з яким ОСОБА_1 було звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України у зв`язку із набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що правовідносини, які виникли між сторонами, не регулюються вказаним законом, є помилковим.

Відповідно до п. 5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію", поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.

Судом встановлено та визнається позивачем, що постановами Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2017 року та від 17 листопада 2017 року його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення пов`язаного з корупцією, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.

Згідно ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» під правопорушенням, пов`язаним з корупцією слід розуміти діяння, що не містить ознаки корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині 1 статті 3 цього Закону, за яке Законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

При цьому згідно підпункту «Д» пункту 1 частини 1 статті 3 цього Закону суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є, особи рядового і начальницького складу державної кримінально - виконавчої служби, податкової міліції, особи начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України.

Пунктом 1 статті 65 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Отже, звільнення ОСОБА_1 з посиланням на п. 10 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію" є законним.

Доводи про те, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої

служби регулюються спеціальним законом - Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», яким звільнення особи за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією не передбачено є необгрунтованими, оскільки п. 8 ст.14 вказаного закону передбачається звільнення із служби осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, яких притягнуто до відповідальності за корупційні правопорушення, пов`язані з

порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади

запобігання і протидії корупції" (який втратив чинності), а не за правопорушення, пов`язане з корупцією, тому в даному випадку цей закон застосуванню не підлягає.

Зважаючи на правомірність звільнення позивача із займаної посади, суд не знаходить підстав для його поновлення на роботі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 07 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П.Коваленко