ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3038/19 Справа № 205/1090/18 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк",

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» у лютому 2018 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просить стягнути з відповідача виниклу заборгованість за кредитним договором /а.с.3-6/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10 серпня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов'язання за даним договором. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов'язки системно не виконував, у зв'язку з чим станом на 30 листопада 2017 року утворилася заборгованість, з врахуванням частково стягнутої судовим наказом Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2008 року. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, у зв'язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено /а.с.109-110/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані внесені позичальником платежі в 2016 та 2017 роках, які переривають строк позовної давності /а.с.112-114/.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 серпня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 3 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши відповідачу кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів в розмірі 3 300 грн., яку (картку) відповідач отримав та використала кредитні кошти в своїх цілях.

Судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2008 року з ОСОБА_1 стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 4 338,92 грн. /а.с. 7/.

З ОСОБА_1 борг в розмірі 4 338,92 грн. утримано, виконавчий збір у розмірі 437,94 грн. та судові витрати в розмірі 40,50 грн. перераховано на р/р ЗАТ КБ «Приватбанк», що підтверджується супровідним листом № 13 від 14 січня 2011 року /а.с. 38/.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами. Остання банківська операція щодо зняття відповідачем готівки з картки, тобто користування кредитними коштами, було здійснено 14 березня 2007 року /а.с.59 зворот/.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що свої зобов'язання банк виконав, кредит надав, але відповідач ОСОБА_1 належним чином свої зобов'язання не виконала, допустив прострочення повернення кредиту, внаслідок чого за нею станом на 30 листопада 2017 утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 17 878,08 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом у розмірі 2 956,55 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 14 921,53 грн.

В своїй анкеті-заяві про приєднання к Умовам та Правилам надання банківських послуг в Приватбанк від 10 серпня 2006 року на отримання кредитної картки із встановленим лімітом кредитних коштів, відповідач підписала пункт, відповідно до якого він ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку які були надані йому в письмовому вигляді. Також, зазначено, що своїм підписом відповідач підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку.

З матеріалів справи вбачається, що надані до позовної заяви банком дані умови підписані лише головою ПАТ КБ «Приватбанк» О.В. Дубілет, тоді як підпис позичальника на вказаних умовах відсутній, як і зазначення дати їх підписання /а.с. 67-90/.

Отже, посилання позивача на те, що відповідач ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку, про що зазначено в особистій заяві позичальника, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені Умови не містять підпису позичальника; не встановлено доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Тоді як, за вимогами ст..259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Матеріали справи не містять договору про збільшення строку позовної давності за спірним кредитним договором, в той час як п.п.п 1.1.7.31 про позовну давність, що становить 50 років та стосується вимог банка про повернення кредиту, сплати відсотків за використання кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, міститься в умовах, які не підписані позичальником.

Враховуючи дані обставини колегія суддів приходить до висновку, що в даних правовідносинах необхідно керуватись норами закону, які визначають загальний строк позовної давності.

Так відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З наданих банком розрахунків заборгованості вбачається, що останній раз відповідач користувався кредитною карткою 14 березня 2007 року, знявши з картки кредитні кошти у розмірі 92, 70 грн. Так, відповідно до умов кредитування, позичальник повинен погасити заборгованість до 25 числа наступного місяця після виникнення заборгованості. Тобто, відповідач повинен був погасити заборгованість до 25 квітня 2007 року, отже 26 квітня 2007 року (на наступний день після не повернення позичальником боргу) у банка виникло право про стягнення заборгованості.

Як вже зазначалось, судовим наказом Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2008 року з відповідача було стягнуто заборгованість за даним кредитним договором.

Між тим, з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем було внесено грошові кошти в рахунок погашення заборгованості у розмірі 317, 15 грн., що і є останнім платежем за кредитним договором, оскільки будь-яких інших погашень заборгованості з боку відповідача не відбувалось /а.с. 60/.

Отже, з 30 червня 2010 року розпочався строк позовної давності для звернення позивача до суду за захистом порушених прав, тоді як, банк звернувся до суду з даним позовом лише 19 лютого 2018 року, тобто з пропуском встановленого ЦК України строку позовної давності.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач зверталася до суду із заявою про застосування строку позовної давності /а.с.31-36/. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до даних правовідносин.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно здійснених платежів в рахунок погашення заборгованості 24 вересня 2016 року, 24 березня 2017 року та 06 квітня 2017 року колегія суддів не може їх прийняти до уваги, оскільки з виписки по картці вбачається, що даний платіж було здійснено шляхом автоматичного списання простроченої заборгованості з картки 26**81 та 51**61, тобто вказаний платіж було здійснено не відповідачем, а самим банком, що виключає можливість застосування положень ст.264 ЦК України, оскільки ці дії не свідчать про визнання свого боргу з боку позичальника.

Будь-яких інших доказів на підтвердження погашення заборгованості відповідачем у період з 29 червня 2010 року по день подання позову банком надано не було.

Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), встановивши, що позивач звернувся з пропуском позовної давності з вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами та пенею, комісією прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів. Також апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про відмову в задоволені стягнення штрафів за договором, оскільки дане стягнення є подвійною цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що суперечить встановленим нормам закону.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров