Дата документу 16.04.2019 Справа № 336/133/19
ЗапорізькИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/133/19Головуючий у 1-й інстанції Дацюк О.І.
Пр. № 22-ц/807/1675/19Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

ОСОБА_2

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2019 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутих коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутих коштів.

Одночасно з позовною заявою, ОСОБА_3 звернувся з заявою про забезпечення позову, у якій зазначав, що існує необхідність здійснити забезпечення позову, шляхом накладання арешту на майно Відповідача ОСОБА_4 в межах суми позовних вимог, до набрання законної сили рішенням суду першої інстанції.

Зазначає, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №150424579 від 20.12.2018 встановлено, що 3/5 будинку, який розташований за адресою: Запорізька обл. м. Запоріжжя, провулок Абхазький, будинок 6, Реєстраційний номер майна: 1946986, належить ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності.

Посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову, у разі задоволення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду з наступних підстав, того, що 20 грудня 2018 року, ним на адресу громадянина ОСОБА_4 було направлено письмову вимогу про повернення безпідставно набутого майна, що підтверджується квитанцією Укрпошти №77 від 20.12.2018 року, однак, жодної відповіді він не отримав, що свідчить про недобросовісність та небажання ОСОБА_4 виконувати свої цивільно-правові зобовязання.

Просив суд накласти арешт на майно ОСОБА_4 в межах суми позовних вимог, а саме: 3/5 будинку, який розташований за адресою: Запорізька обл. м.Запоріжжя, провулок Абхазький, будинок 6, Реєстраційний номер майна: 1946986, який належить ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №150424579 від 20.12.2018 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні заяви.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неврахування та не дослідження судом першої інстанції обставин справи, яки мали значення для розгляду заяви про забезпечення позову, просив ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2019 року скасувати, та постановити нову, якою його заяву про забезпечення позову задовольнити.

15 квітня 2019 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшла заява, в якій він просить справу за його апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2019 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову розглядати без його особистої участі, за наявними у справі матеріалами (а.с. 99-100).

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Так, відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції зазначив, що заявником не обґрунтовано необхідність забезпечення позову, не визначено чому невжиття запропонованих заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення.

Колегія погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Проте, судом першої інстанції вірно зазначено, що посилання заявника на ту обставину, що ним на адресу відповідача надсилалась вимога про повернення коштів, не може свідчити про те, що ОСОБА_4 не бажає повертати кошти.

Правова природа арешту майна, вчиненого у зв'язку із провадженням по цивільній справі, полягає в обмеженні права розпорядження ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, укладення інших правочинів).

Враховуючи розяснення Верховного Суд України, що містяться в Постанові Пленуму від 22.12.2006 № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому заявник не зобов'язаний подавати суду докази.

Разом з тим, дослідивши доводи заяви та апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведення неможливості реального та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача.

Забезпечення позову застосовується з метою гарантувати виконання рішення суду у справі і повинно прийматись лише у разі необхідності, бути співмірним із заявленими вимогами, оскільки необґрунтоване забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів інших осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

За положенням ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимогами частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім цього, колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідного права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Проте, в матеріалах справи відсутні відомості щодо актуальної вартості будинку, на частину якого заявник просить накласти арешт.

Таким чином, з урахуванням наведеного колегія приходить до висновку про те, що доводи наведені в апеляційній скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а оскаржувана ухвала відповідає нормам права, тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2019 року про відмову у забезпеченні позову у цій справі залишити без змін.

Постанова є остаточною,касаційному оскарженню не підлягає.

Повна постанова складена 18 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: