Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа №569/13545/17

провадження №61-44514св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області

від 11 травня 2018 року у складі судді Харечка С. П. та постанову апеляційного суду Рівненської області від 15 серпня 2018 року у складі суддів Боймиструк С. В., Хилевич С. В., Шимків С. С.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Позов мотивовано тим, що 17 жовтня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 49,90 кв. м, житловою площею 26,90 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки від 13 березня 2008 року.

У вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі, чим порушується право банку, як власника цього нерухомого майна у повній мірі реалізувати належне йому право власності, що, відповідно до статей 319, 321 ЦК України, статті 114 ЖК УРСР, статті 40 Закону України «Про іпотеку», є підставою для їх виселення з квартири без надання їм іншого житла.

Позивач направляв на адресу відповідачів повідомлення з вимогою про добровільне звільнення вищевказаного нерухомого майна, яке останніми не виконано, у зв`язку з чим банк звернутися до суду про їх виселення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Рівненської області від 15 серпня 2018 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що оскільки квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана не за рахунок отриманого кредиту, то відповідачі не можуть бути виселені з неї без надання іншого житла.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що частиною першою статті 114 ЖК УРСР визначено вичерпний перелік громадян, яким повинно бути надане інше жиле приміщення при їх виселенні. Відповідачі не входять до зазначеного переліку громадян, тому не забезпечуються житлом при виселенні.

Судами не враховано, що надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради віднесено до компетенції виконавчого комітету міської ради. Не з`ясовано, до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідачів та безпідставно покладено цей тягар на позивача.

Заявник посилається на те, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР на кредитора не покладено обов`язок за власний рахунок надавати житло боржнику, який підлягає виселенню з предмета іпотеки. Позивачем не порушено положення вказаної норми, тому частина друга статті 109 ЖК УРСР не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

При вирішенні даного спору суди мали керуватись положеннями глави 6 ЖК УРСР, що регламентує користування жилим приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та виселення з них (статті 150-174 вказаного Кодексу) та не містить обмежень щодо розпорядження власниками житлом, яке є їх власністю, а також обмежень щодо їх виселення у разі звернення стягнення на їх житло з підстав неналежного виконання грошового зобов`язання, забезпеченого цим житлом.

Відзиву на касаційну скаргу відповідачі не подали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСРвстановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Звернувшись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» ставив питання про виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Разом з тим, встановивши, що право власності на передану в іпотеку банку квартиру було набуто не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виселення відповідачів без надання їм іншого житла.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосував положення частини другої статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Доводи касаційної скарги про необхідність з`ясування судами, до компетенції якого органу належить право надавати житло у випадку виселення та перевірити наявність вільних житлових приміщень у фондах житла для тимчасового проживання, не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують обґрунтованість висновків судів щодо відсутності правових підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житла, як визначено банком у позові.

Аргументи касаційної скарги позивача висновків судів не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суд виходив, відмовляючи у задоволенні позову.

Посилання в касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права спростовуються змістом наведених вище норм матеріального закону, які судом першої інстанції застосовано правильно.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 15 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська