Справа № 215/2917/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року Тернівський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі:

головуючого, судді - Демиденка Ю.Ю.

при секретарі - Зоріній А.В.

За участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача, адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №1 Тернівського районного суду м.Кривого Рогу в спрощеному провадженні в режимі відеоконференції з Господарським судом м.Києва справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

СУТЬ СПОРУ:

04.07.2017 р. Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський ОСОБА_3» /далі ОСОБА_3/ звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 23.01.2007 р. в сумі 54826,05 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач вказує, що згідно кредитного договору від 23.01.2007р. Банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 50000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом не виконував, та рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 15.11.2013 р. по цивільній справі №215/3545/13-ц, з ОСОБА_4 була стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 117584 грн.

Але оскільки договір продовжував свою дію та станом на 22.03.2017 р. розмір заборгованості позивача перед Банком зростав, загальний розмір заборгованості становить 155410, 77 грн. Тому просить стягнути з ОСОБА_4 різницю нестягнутої заборгованості в сумі 54826, 05 грн., яка складається з: 28633,42 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, та 26192,63 грн. пені за прострочення платежів відповідно до п.п.4.1, 4.5 кредитного договору.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, вказує, що кредитний договір з ОСОБА_4 продовжував свою дію після ухвалення судового рішення 15.11.2013 р., та відповідач мав зобовязання які повинен виконувати відповідно до умов договору і правил ст.ст.509, 625 ЦК України. Представник позивача також уточнив, та визнав, що ОСОБА_3 не звертався за примусовим виконанням рішення суду від 15.11.2013 р.

Представник відповідача, адвокат ОСОБА_2 проти позову заперечував, підтримав поданий відзив та заперечення від 01.03.2017 р. а.с.58, 135, вказує, що ОСОБА_3 скористався правом вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, відповідно до п.3.2.3.Договору, та звернувся до суду з позовом, який було задоволено рішенням суду від 15.11.2013 р. Таким чином ОСОБА_3 на власний розсуд змінив умови Договору щодо строку його дії, періодичності та розміру платежів, та вказане унеможливлює подальше нарахування процентів та пені. Викладене узгоджується з правовим висновком ОСОБА_5 Верховного Суду від 04.07.2018 р. по справі №310/11534/13-ц.

Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.07.2017 р. було відкрито провадження по справі а.с.18.

Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались.

Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

23.01.2007р. між Банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 50000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцеим строком повернення кредиту до 22.01.2017 р. а.с 8.

Відповідач ОСОБА_4 свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом не виконував, та рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 15.11.2013 р. по цивільній справі №215/3545/13-ц (а.с.13) з ОСОБА_4 була стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 117584 грн., яка складалася з: 46256 грн. заборгованості за кредитом, 51226,77 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 20101,95 грн. пені за прострочення платежів.

Відповідно до ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ст.611, 612 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з умовами п.п.3.2.3, 4.4. кредитного договору ОСОБА_3 має право у разі несвоєчасного погашення кредиту або процентів вимагати дострокового погашення кредиту в повному обсязі, сплати процентів за його користування, та сплати відповідних штрафних санкцій, в разі отримання позичальником вимоги про сплату.

Відповідно до оглянутих матеріалів справи №215/3545/13-ц, то в позові ОСОБА_3 посилався на п.3.2.3. Договору та обґрунтовував направлення відповідачу претензії а.с.2-3.

Згідно листа-претензії Банку від 03.02.2013 р. та поштового повідомлення про її вручення ОСОБА_4 13.02.2013 р. а.с.26-27, позивач вимагав від відповідача протягом 10 робочих днів, достроково погасити прострочену заборгованість.

Вказана заборгованість згідно розрахунку становила 117584 грн. станом на 28.02.2013 р. а.с.10, та складалася як вказувалося з: 46256 грн. заборгованості за кредитом, 51226,77 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 20101,95 грн. пені за прострочення платежів.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки заборгованість у повному обсязі за тим самим кредитним договором вже стягнута, тому повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж зобов'язання.

Вказане напряму стосується нарахованих Банком відсотків за період з 28.02.2013 р. по 22.03.2017 р. згідно позову.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином вимоги Банку про стягнення процентів та пені після 28.02.2013 р., після того як ОСОБА_3 в односторонньому порядку змінив умови кредитування, фактично визнав закінчення строку кредитування ( строк платежів таким що настав) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Таким чином позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими, оскільки у Банку відсутнє право стягувати проценти та пеню, нараховані в межах строку дії кредитного договору при наявності судового рішення про стягнення цих сум, а також проценти та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, тому в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

Така правова позиція викладена у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) ОСОБА_5 Верховного Суду.

Оскільки позивач в особі Фонду гарантування вкладів звільняється від сплати судового збору, в позові відмовлено то судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі ст.ст.525, 526, 611, 612, 625, 629, 1048-1054 Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст.133, 141, 263-268, 274 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

Сторони мають право оскаржити рішення подавши на протязі тридцяти днів з дня складання повного рішення апеляційну скаргу в Дніпровський апеляційний суд через Тернівський районний суд м.Кривого Рогу.

Повне рішення складено 17.04.2019 р.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_3», місце знаходження, 04119, м.Київ, вул.Дегтярівська, 27-Т, .

Відповідач: ОСОБА_4, 50089, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1.

СУДДЯ: