ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №583/5187/18

Номер провадження 22-ц/816/2570/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

представника відповідача Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» Бублик Вікторії Миколаївни та позивача ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01 лютого 2019 року в складі судді Соколової Н.О., ухваленого у м. Охтирка, повний текст якого складений 07 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз», Охтирського відділення Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» про:

- визнання протиправною бездіяльності Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» щодо не встановлення у 2018 році індивідуального лічильника газу;

- зобов'язання встановити індивідуальний лічильник газу за адресою позивача: АДРЕСА_1.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01 лютого 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ПАТ «Сумигаз» встановити індивідуальний лічильник обліку природного газу за адресою споживача ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2.

В іншій частині позовних вимог відмолено.

Стягнуто з ПАТ «Сумигаз» на користь держави судовий з бір в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ПАТ «Сумигаз», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач послався на те, що суд проігнорував вимоги статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», відповідно до яких суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року. На думку товариства, обов'язок забезпечення встановлення лічильників газу відповідно до вказаного закону трактується лише з технічної точки зору і не включає в себе повного фінансування таких робіт за кошти суб'єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території. Також, заявник апеляційної скарги вказав, що суд безпідставно визнав неналежними доказами листи - відповіді на заяву позивача та інші документи щодо врегулювання питання про забезпечення споживача індивідуальним лічильником газу за рахунок різних джерел фінансування. До того ж, товариство зазначило, що суд всупереч вимогам ст. 39 Закону України «Про ринок природного газу» об'єднав послугу з розподілу природного газу та постачання природного газу, як товару. Крім того, відповідач послався на ту обставину, що норми Типового договору розподілу природного газу, якими керувався суд в мотивувальній частині рішення та які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не підтверджують наявність договірних відносин сторін щодо постачання природного газу. В апеляційній скарзі також йдеться і про те, що ПАТ «Сумигаз» продовжує здійснювати заходи щодо забезпечення населення індивідуальними лічильниками газу за рахунок різних джерел фінансування до 01 січня 2021 року, тобто в строки, визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», тому відповідач не погодився з висновком суду про порушення прав позивача внаслідок відмови від встановлення індивідуального лічильника газу. При цьому, відповідач звернув увагу на те, що споживач мав право у 2018 році самостійно придбати лічильник газу та звернутися до оператора газорозподільної системи для встановлення лічильника та отримання грошової компенсації, проте, не вчинив вказаних дій. У той же час, ПАТ «Сумигаз» вважає помилковим висновок суду про те, що позивач, як особа з інвалідністю ІІ групи має право на позачергове забезпечення індивідуальним лічильником за рахунок відповідача, оскільки законодавством не передбачено фінансування таких робіт за кошти суб'єкта господарювання.

У свою чергу, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін. При цьому, ОСОБА_3 вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а ті обставини, що у будинку позивача встановлений загальнобудинковий лічильник газу та те, що позивач має пільги на житлово - комунальні послуги не звільняють відповідача від обов'язку встановити індивідуальний лічильник. Також, позивач вказав, що доводи позивача про те, що оплачена сума для встановлення лічильника не відповідає дійсній вартості робіт не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки тарифи формуються уповноваженим органом, а споживачі природного газу позбавлені можливості впливати на рішення щодо визначення тарифу та його складових. До того ж, ОСОБА_3 зазначив, що виконував обов'язок по сплаті житлово - комунальних послуг, до тарифу яких включено і вартість робіт зі встановлення індивідуального лічильника природного газу для населення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» Бублик В.М. про задоволення апеляційної скарги і позивача ОСОБА_3 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача встановити позивачу індивідуальний лічильник суперечить вимогам законодавства та порушує права останнього, оскільки споживач виконував обов'язок щодо сплати отриманих послуг з постачання природного газу, до тарифу яких була включена вартість індивідуальних лічильників газу населенню та вартість робіт з їх встановлення. При цьому, місцевий суд вважав, що вимоги статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», діяли у редакції, чинній на момент звернення позивача до відповідача із заявою про встановлення у його квартирі індивідуального лічильника газу, зобов'язуючи відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі до 01 січня 2018 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_3 є власником АДРЕСА_3 та є користувачем послуг по газопостачанню, які надає ПАТ «Сумигаз».

Зокрема, із статуту ПАТ «Сумигаз» вбачається, що основним видом діяльності товариства є надання населенню послуг з розподілу природного газу, щодо придбання та постачання природного газу за регульованим та нерегульованим тарифом, щодо розподілу природного газу (п.п. 2.2.1.1, 2.2.1.2, 2.2.1.3 а.с. 71 - 81).

Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_1 ОСОБА_3 є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році та має пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 6) .

Крім того, згідно з посвідченням серія НОМЕР_2 ОСОБА_3 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с. 6).

З акта - приймання закінченого будівництвом об'єкта системи газопостачання від 23 грудня 2016 року вбачається, що вузол обліку природного газу на багатоквартирний житловий будинок по вул. Перемоги, 11у м. Охтирка Сумської області, де мешкає позивач, прийнятий комісією в складі представника експлуатаційної організації та генерального підрядника ТОВ «Газпромсервіс» (а.с. 66 - 67).

20 листопада 2017 року позивач звернувся до ПАТ «Сумигаз» з проханням встановити індивідуальний лічильник газу в його квартирі ( а.с. 5).

Проте, з листів ПАТ «Сумигаз» від 29 листопада 2017 року та від 05 грудня 2017 року вбачається, що відповідач повідомив заявника про те, що той має право самостійно встановити індивідуальний лічильник за власний кошт або звернутися до органів місцевого самоврядування для встановлення лічильника за рахунок коштів місцевого бюджету. До того ж, відповідач повідомив позивачу, що будинок, де він мешкає, обладнаний загальнобудинковим вузлом обліку природного газу і що він має пільгу , як інвалід війни ІІ групи на соціальну норму користування житлово - комунальними послугами (а.с. 7, 40).

З листа відповідача від 04 січня 2018 року, направленого на адресу ОСОБА_3 також вбачається, що останній 18 грудня 2017 року звертався до товариства з питанням встановлення лічильника газу в квартирі. При цьому, позивачу було роз'яснено його право встановити лічильник за власний кошт (а.с. 45).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у частині першій статті 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді ПАТ «Сумигаз» не заперечував тієї обставини, що є Оператором ГРМ.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону Укераїни «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року.).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498 цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об'єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема, сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об'єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач приєднався до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов'язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов'язки споживача» та розділом VІ «Права і обов'язки постачальника».

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору ПАТ «Сумигаз» взяло на себе зобов'язання постачати природний газ споживачам в необхідних об'ємах (обсягах), а вони взяли на себе зобов'язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України йдеться про те, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, місцевий суд правильно виходив з того, що між сторонами існують договірні відносини, а доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив умови Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498 не знайшли свого підтвердження.

У той же час, згідно положень постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Як передбачено додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Таким чином, на підставі встановлених в справі обставини та наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що оскільки позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, тому відповідач зобов'язаний надавати послуги, які оплачені позивачем та відповідно до частини першої Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (20 листопада 2017 року а.с. 5), повинен забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року, адже зміна терміну встановлення таких лічильників для вказаної категорії осіб відбулася вже після звернення позивача до відповідача із заявою про встановлення у його квартирі індивідуального лічильника природного газу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно не дослідив листи - відповіді відповідача на адресу позивача щодо врегулювання питання забезпечення індивідуальним лічильником газу не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги. При цьому, колегія суддів виходить з того, суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення взяв до уваги надані сторонами докази по справі, яким суд надав належну оцінку, а доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції.

Та обставина, що у будинку позивача встановлений загальнобудинковий лічильник газу та, що позивач має пільги на житлово - комунальні послуги не звільняють відповідача від обов'язку встановити позивачу індивідуальний лічильник газу відповідно до вимог та у строки, передбачені статтею 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги, у тому числі і про те, що оскарженим рішенням суду обмежуються права відповідача щодо джерел фінансування по встановленню індивідуальних лічильників газу і що товариство продовжує здійснювати заходи щодо забезпечення індивідуальними лічильниками газу населення за рахунок різних джерел фінансування до 01 січня 2021 року, висновків місцевого суду про часткове задоволення позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, тобто справи незначної складності, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» залишити без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01 лютого 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина