ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3436/19 Справа № 175/3273/17 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору відступлення права вимоги (цесії) недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору відступлення права вимоги (цесії) недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 15.08.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, за реєстровим номером 967.

Відповідно до п.1 договору позики, відповідач ОСОБА_3 надав позивачу строком на 6 місяців до 05.02.2014 року грошові кошти в сумі 200 000,00 грн.

Згідно п.3 договору позики, виконання позивачем свого зобовязання за цим договором має бути здійснене у м. Дніпропетровську готівкою.

13 жовтня 2016 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 1324.

Відповідно до п.3 договору цесії, відповідач ОСОБА_1 набуває права вимагати від позивача належного виконання всіх обовязків, які вимагає договір позики, а саме сплати позивачем суми боргу в розмірі 200 000,00 грн., нарахованого індексу інфляції за весь час прострочення, а також штрафу та пені.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.10 договору цесії, відповідач ОСОБА_3 зобовязаний письмово повідомити позивача про відступлення права вимоги протягом 5 календарних днів з дня набрання чинності цим договором.

Станом на час подачі позову, відповідач ОСОБА_3 так і не виконав вимоги п.10 договору цесії та не повідомив позивача про відступлення права вимоги.

Про укладення між відповідачами договору цесії, позивачу стало відомо після призначення до розгляду справи № 643/15760/16-ц про стягнення відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів з позивача за договором цесії.

Отже, враховуючи, що даний договір цесії укладений без повідомлення боржника, всупереч вимогам встановлених законом для його укладення, є таким, що порушує права позивача та його охоронювані законом інтереси.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: визнати недійсним, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, договір відступлення права вимоги (цесії) від 13.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 1324; стягнути з відповідачів на його користь судовий збір.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12.10.2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, договір відступлення права вимоги (цесії) від 13.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 1324 недійсним.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 15.08.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, за реєстровим номером 967.

Відповідно до п.1 договору позики, відповідач ОСОБА_3 надав позивачу строком на 6 місяців до 05.02.2014 року грошові кошти в сумі 200 000,00 грн.

Згідно п.3 договору позики, виконання позивачем свого зобовязання за цим договором має бути здійснене у м. Дніпропетровську готівкою.

13 жовтня 2016 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 1324.

Відповідно до п.3 договору цесії, відповідач ОСОБА_1 набуває права вимагати від позивача належного виконання всіх обовязків, які вимагає договір позики, а саме сплати позивачем суми боргу в розмірі 200 000,00 грн., нарахованого індексу інфляції за весь час прострочення, а також штрафу та пені.

Відповідно до п.10 договору цесії, відповідач ОСОБА_3 зобовязаний письмово повідомити позивача про відступлення права вимоги протягом 5 календарних днів з дня набрання чинності цим договором.

Станом на час подачі позову, відповідач ОСОБА_3 так і не виконав вимоги п.10 договору цесії та не повідомив позивача про відступлення права вимоги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що договір відступлення прав вимоги від 13.10.2016 року, який укладено між відповідачами не відповідає приписам чинного законодавства, оскільки боржника письмово не повідомлено про відступлення права вимоги, що передбачено вимогами договору. Тому, оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

У відповідності до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом

Стаття 512 ЦК України передбачає підстави заміни кредитора в зобовязанні, зокрема: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обовязку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обовязку боржника третьою особою; 5) в інших випадках, встановлених законом.

У частині першій статті 513 ЦК України вказано, що правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Таким чином, законодавством України передбачено, що передача кредитором своїх прав іншій особі є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину (договору).

Відповідно до статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України, передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

У статті 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно із статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільного права та інтересів є визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до п.10 договору відступлення права вимоги (цесії), цедент зобовязаний письмово повідомити боржника про відступлення права вимоги протягом 5 календарних днів з дня набрання чинності цим договором.

Тобто, таке повідомлення повинно відбутись вже після укладення договору відступлення права вимоги (цесії), а не до укладення цього договору, що свідчить про відсутність підстав для визнання його недійсним з підстав частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено чим порушується його право щодо повідомлення про зміну кредитора у зобовязанні у відповідності до вимог п.10 договору відступлення права вимоги (цесії) від 13.10.2016 року.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням (ст. 516 ЦК України).

Колегія суддів звертає увагу, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Провідна, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_8