ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/2155/17
Провадження № 22-ц/4820/1454/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

розглянув у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу №682/2155/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 червня 2019 року (суддя Шевчук В.В.) у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Славутського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, стягувач ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Славутського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Хмельницькій області і в обґрунтування скарги зазначав, що на примусовому виконанні у відділі ВДВС знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 до досягнення нею 23 річного віку в розмірі 1/5 частини його заробітку (доходу) щомісячно на період її навчання. З вимоги державного виконавця від 19.05.2019 року він дізнався про нарахування йому заборгованості зі сплати аліментів на суму 2819 грн. 27 коп. із задекларованого ним доходу в сумі 14096 грн.

Скаржник вважає такі дії державного виконавця незаконними, оскільки це кошти, що сплачені за вартість квитків, вони не є доходом та із них не можуть відраховуватись аліменти, а тому вимога державного виконавця є незаконною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 червня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цією ухвалою суду ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали. На підтвердження доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд, розглядаючи його скаргу, не врахував роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в постанові «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів та посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» №14 від 26.12.2003 року, згідно яких розмір заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів визначається державним виконавцем виходячи з Переліку видів доходів, що враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 року №146, який не передбачає такого виду доходу для сплати аліментів, як вартість квитків на літак, що також не було враховано державним виконавцем Славутського міськрайонного ВДВС.

Також апелянт вказує, що державним виконавцем та судом не враховано положення ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», яка визначає обов`язки боржника, до яких не входить повідомлення останнім інформації про рід його доходу. ОСОБА_1 вважає, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець повинен самостійно перевірити рід вказаного в податковій декларації доходу. Крім того, на думку апелянта, судом помилково критично оцінено довідку ТОВ «Спектр-Агротехніка», згідно якої дохід скаржника на який нараховано оскаржувану заборгованість (додаткове благо) є вартістю квитків та страхування подорожуючих, що були сплачені ТОВ «Спектр-Агротехніка». Разом з тим, суд, маючи інші докази сплати даних коштів саме цією організацією, а саме копію витягу з електронного реєстру звітності 1ДФ, копію відомостей про отримані доходи та утримані податки, які ні стягувачем, ні державним виконавцем не спростовані, прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні скарги.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просив суд скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову про задоволення його скарги в повному обсязі.

Учасники справи до суду не з`явились, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.

Так, згідно ч.1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження"рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом.

Такі скарги розглядаються в порядку, передбаченому ст.ст. 447-450 ЦПК України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в провадженні Славутського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Хмельницькій області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №682/1967/17 від 02.01.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дочкою 23 річного віку (а.с.3).

Відповідно до копії декларації про майновий стан і доходи ОСОБА_1 за 2018 рік, наданої Славутським управлінням ГУ ДФС у Хмельницькій області на запит Славутського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Хмельницькій області, відповідно до якої здійснено нарахування заборгованості зі сплати аліментів, сума одержаного доходу ОСОБА_1 в 2018 році склала 3055265, 68 грн., в тому числі інший дохід в сумі 14096,35 грн. (а.с.14,15). Вказані обставини підтверджуються також відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 03.06.2019 року №28733 (а.с. 7).

Згідно вимоги державного виконавця від 19.05.2019 року №12389 головним державним виконавцем Павлюк О.В. на підставі декларації про майновий стан ОСОБА_1 за 2018 рік нараховано аліменти в сумі 2819,27грн. з доходу боржника в сумі 14096,35 грн. (1/5 частини заробітку (доходу) (а.с. 3).

Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що скаржником ОСОБА_1 не доведено факт неправомірності дій державного виконавця при проведенні розрахунку по заборгованості зі сплати аліментів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 18 Закону державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Порядок виконання рішень про стягнення аліментів регулюється ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» та Розділом XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5.

Так, державний виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформацію про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року №6 із змінами, судам необхідно враховувати, що розмір заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів державний виконавець повинен визначати, керуючись вимогами статті 74 Закону про виконавче провадження, відповідними нормами сімейного законодавства, а також постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року №146 "Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб". При цьому він не може вирішувати питання про повне або часткове звільнення від сплати заборгованості.

Так, за правилами п. п. 19 п. 1 та п. 13 постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з інших видів заробітку; при цьому утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків.

Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів складається державним виконавцем на підставі документів, що відображають отримання боржником доходу та сплату ним аліментів. При надходженні додаткових відомостей про отримання боржником доходів державний виконавець проводить новий розрахунок заборгованості по аліментах.

Відповідно до копії декларації про майновий стан і доходи ОСОБА_1 за 2018 рік, відповідно до якої державним виконавцем здійснено нарахування заборгованості зі сплати аліментів, сума одержаного доходу ОСОБА_1 в 2018 році склала 3055265, 68 грн., в тому числі інший дохід в сумі 14096,35 грн. (а.с.14,15).

Ці обставини підтверджуються також відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 03.06.2019 року №28733 (а.с. 7).

Доказів недійсності розрахунків заборгованості по аліментам ОСОБА_1 суду не надано.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що державним виконавцем Славутського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Хмельницькій області Павлюк О.В. правомірно нараховано заборгованість по аліментах в сумі 2819, 27 грн., виходячи із поданої скаржником декларації про його майновий стан і доходи за 2018 рік, в якій він особисто в графі «інші доходи» зазначив дохід у розмірі 14096,35 грн.

Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року N146, який не передбачає такого виду доходу для сплати аліментів, як вартість квитків, колегією суддів не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Так, ч. 1 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розмір відрахувань із заробітної плати та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Законодавством встановлено стягнення аліментів та нарахування заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, а не з чистого доходу який є об`єктом оподаткування.

Відповідно до статті 81СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Аналіз положень СК України, зокрема положень ст. 81, ч. 3 ст. 181, ч. 2 ст. 182, ст. 183 СК України свідчить про те, що законодавець ототожнює поняття «заробітку» та «доходу», передбачаючи можливість стягнення на користь дитини мінімального рекомендованого розміру аліментів з обох джерел отримання грошових коштів. Аналогічна ситуація відображена і в положеннях ЦК України, який також ототожнює поняття «заробітку» та «доходу».

Таким чином, законодавець гарантує можливість захисту прав та фактичного задоволення інтересів найменш захищених категорій осіб.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року №146 затверджено Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб.

Разом з тим, з урахуванням системного способу тлумачення вищевказаний Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб є підзаконним нормативно-правовим актом, а тому тлумачення його положень має здійснюватися з урахуванням дійсного змісту норм закону, на розвиток та виконання якого він прийнятий (розширювальне тлумачення норм права).

Водночас положення ст. 81 СК України та ч. 3 ст. 181 СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а не його заробітку. Звуження ж змісту норм закону за допомогою положень підзаконних нормативно-правових актів є неприпустимим.

При цьому зміст положень Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб включає до поняття «заробітку» також і виплати, які заробітною платою не є, зокрема доходи від підприємницької діяльності, кооперативів, тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток», ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин.

Крім того, у п. 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб вказується, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб.

Отже, Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів, не є вичерпним.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 вересня 2019 року (справа №760/4569/18-ц) відступивши від висновку, викладеному у постанові від 07 травня 2018 року у справі № 640/537/14-ц (провадження № 61-15685св18), ухваленої Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, згідно з яким Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, є вичерпним.

Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, вірно застосував норми матеріального права та оцінивши у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України надані учасниками справи докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що нарахування аліментів з отриманих скаржником доходів, у тому числі з інших видів заробітку, відповідає нормам діючого законодавства України та по суті узгоджується з Переліком видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, який не є вичерпним.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі скаржника, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, а переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суду з прав людини у рішенні від 10 травня 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказував, що «хоча п. 1 ч. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення».

З огляду на вищенаведене судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а оскаржувана ухвала відповідає нормам права, тому підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 року.

Судді (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. П`єнта

(підпис) О.І. Талалай

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду А.П. Корніюк