ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1792/19 Справа № 206/6702/17 Суддя у 1-й інстанції - Румянцева О.П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Варенко О.П., Свистунова О.В.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська віл 25 липня 2018 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1, треті особи: Приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна та Покровська районна державна адміністрація про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування права власності та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О. та Покровська районна державна адміністрація про визнання договору купівлі продажу недійсним, скасування права власності та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 08 жовтня 2002 року нею за договором купівлі-продажу був куплений у гр. ОСОБА_5 житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Вищезазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. та зареєстрований за № 6669. Продаж домоволодіння був вчинений за 37 987 грн., які були сплачені позивачем продавцю домоволодіння ОСОБА_5 готівкою під час оформлення договору купівлі-продажу 08.10.2002 року. 24.01.2003 року позивачем було отримано реєстраційне посвідчення ДМБТІ, відповідно до якого було посвідчено, що домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1, було зареєстроване за нею на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2002 року за №6669. Придбання будинку здійснювалось за спільні кошти з першим чоловіком позивача ОСОБА_7 Житловий будинок був старий та потребував капітального ремонту, у зв'язку з чим в лютому 2003 року будинок було знесено та побудовано новий з відповідним дозволом рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради за №164 від 18.04.2003 року. Навесні 2003 року у позивача з чоловіком стосунки погіршилися та 25.06.2003 року шлюб між ними було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу, будинок залишився у власності позивача та за рахунок її заробітної плати та заощаджень до кінця липня 2003 року нею було доведено до кінця будівництво будинку без внутрішнього оздоблення та складено новий технічний паспорт, до кінця 2003 року внутрішнє оздоблення будинку було завершено. 27.12.2003 року позивач вийшла заміж за відповідача ОСОБА_3, він переїхав до її будинку. В 2004 році вони додатково за власні кошти побудували ганок, навіс, басейн, вуличні сходи, доріжки й майданчики та підпірні стінки. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_8 Позивач фактично самостійно утримувала житловий будинок, сплачувала комунальні послуги та обслуговувала прибудинкову територію. 01.12.2008 року позивач шляхом приватизації набула у власність земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,0886 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_1. 30.08.2010 року позивач офіційно зареєструвала своє проживання та проживання малолітньої доньки у домоволодіння за адресою АДРЕСА_1. В листопаді 2009 року позивачем було замовлено проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж домоволодіння та 30.11.2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області було зареєстровано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації. При цьому під об'єктом відповідно до декларації малося на увазі житловий будинок літ. Г-3, літню кухню літ. Б, сарай літ. В, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, замовником будівництва зазначено позивача. 12.05.2014 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ними було розірвано, донька залишилася проживати з позивачем. Відповідач виїхав з житлового будинку в травні 2016 року. 25.01.2016 року після розлучення позивач зареєструвала своє право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою Дніпропетровська область, АДРЕСА_1, про що отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 52006040. Протягом всього часу з моменту придбання будинку та до середини листопада 2017 року лише позивач, як власниця сплачувала комунальні послуги та земельний податок на землю під нерухомістю. В листопаді 2017 року позивачу стало відомо що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська її було позбавлено права власності на житловий будинок та земельну ділянку, та визнано право власності на вищезазначений житловий будинок за відповідачем ОСОБА_3 01.12.2017 року за заявою представника позивача про перегляд заочного рішення, вищезазначені заочні рішення було скасовано. 27.11.2017 року коли позивач повернулася із-за кордону до будинку її не пустили, наразі до доступу до нього вона не має. З реєстру прав власності на нерухоме майно позивач дізналася, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О. зареєструвала 16.03.2017 року за відповідачем ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, та на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться під житловим будинком та господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1. 25.04.2017 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідач ОСОБА_3 продав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, та земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 гр. ОСОБА_1 Вищезазначені договори також були посвідчені нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та зареєстровані за №437 та №440. Відповідно до п.3 Договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що згідно із звітом про експертну оцінку земельної ділянки, вартість від чуваного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами становила 49 934,00 грн. І саме за таку суму відповідач ОСОБА_1 придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1. 06.09.2017 року Покровською районною державною адміністрацією, в особі державного реєстратора ОСОБА_9 було закрито розділ про право власності на житловий будинок та господарські будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з начебто поділом будинку на дві окремі квартири НОМЕР_3 і НОМЕР_4. На сьогодні позивач потрапити до свого будинку де знаходяться її речі не може. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від 25.04.2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за № 437, недійсним; визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25.04.2017 року, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за № 440, недійсним; припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0886 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1; припинити право власності ОСОБА_1 на квартиру НОМЕР_3 та НОМЕР_4 по АДРЕСА_1; скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 01.09.2017 року щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на квартиру НОМЕР_3 та НОМЕР_4 по АДРЕСА_1; визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, та земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,0886 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за нею, стягнути з відповідачів судові витати по справі.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 липня 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 /а.с.195-202/.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 25 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрований в реєстрі за №437.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0886 Га, кадастровий номер НОМЕР_1, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 25 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрований в реєстрі за №440.

Припинено право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0886 Га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Припинено право власності ОСОБА_1 на квартири НОМЕР_3 та НОМЕР_4 в будинку АДРЕСА_1.

Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 101)

Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру НОМЕР_4 в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 101).

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності земельну ділянку площею 0,0886 Га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 9280,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі /а.с. 195-202/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що моментом вчинення оскаржуваних правочинів є 25 квітня 2017 року, заочне рішення було скасоване тільки 01 грудня 2017 року, а тому, на думку апелянта, у момент вчинення правочинів ОСОБА_3 мав необхідні правомочності на відчуження нерухомого майна. Вважає, що спірні Договори купівлі-продажу від 25 квітня 2017 року у повній мірі відповідають вимогам чинного цивільного законодавства, адже вони були укладені у відповідності до волевиявлення його сторін та направлені на настання реальних наслідків для його сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 зазначає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08.10.2002 року позивачем за договором купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами був куплений у ОСОБА_5 житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Вищезазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. та зареєстрований за №6669. Продаж домоволодіння був вчинений за 37987 грн., які були сплачені позивачем продавцю домоволодіння ОСОБА_5 готівкою під час оформлення договору купівлі-продажу 08.10.2002 року /а.с. 17-18/.

24.01.2003 року позивачем було отримано реєстраційне посвідчення ДМБТІ, відповідно до якого було посвідчено, що домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1, було зареєстроване за нею на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2002 року за № 6669 /а.с. 19/.

Житловий будинок був старий та потребував капітального ремонту, у зв'язку з чим в лютому 2003 року будинок було знесено та побудовано новий з відповідним дозволом рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради за № 164 від 18.04.2003 року /а.с. 20/.

Навесні 2003 року у позивача з чоловіком стосунки погіршилися та 25.06.2003 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу.

27.12.2003 року позивач вийшла заміж за відповідача ОСОБА_3, він переїхав до її будинку. В 2004 році вони додатково за власні кошти побудували ганок, навіс, басейн, вуличні сходи, доріжки й майданчики та підпірні стінки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_8

01.12.2008 року позивач шляхом приватизації набула у власність земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,0886 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_1 /а.с.21/.

30.08.2010 року позивач офіційно зареєструвала своє проживання та проживання малолітньої доньки у домоволодіння за адресою АДРЕСА_1.

В листопаді 2009 року позивачем було замовлено проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж домоволодіння та 30.11.2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області було зареєстровано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації. При цьому під об'єктом відповідно до декларації малося на увазі житловий будинок літ. Г-3, літню кухню літ. Б, сарай літ. В, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, замовником будівництва зазначено позивача /а.с. 23-43/.

12.05.2014 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, донька залишилася проживати з позивачем /а.с. 174-175/.

25.01.2016 року позивач зареєструвала своє право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою Дніпропетровська область, АДРЕСА_1, про що отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 52006040 /а.с. 44/.

В листопаді 2017 року позивачу стало відомо що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позивача було позбавлено права власності на житловий будинок та земельну ділянку, та визнано право власності на вищезазначений житловий будинок за відповідачем ОСОБА_3 /а.с. 77-82/.

01.12.2017 року за заявою представника позивача про перегляд заочного рішення, вищезазначені заочні рішення було скасовано /а.с. 215-216/.

З реєстру прав власності на нерухоме майно позивач дізналася, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О. зареєструвала 16.03.2017 року за відповідачем ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, та на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться під житловим будинком та господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

25.04.2017 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідач ОСОБА_3 продав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, та земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 гр. ОСОБА_1 /а.с. 73-76/.

Вищезазначені договори також були посвідчені нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та зареєстровані за № 437 та № 440.

Відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що згідно із звітом про експертну оцінку земельної ділянки, вартість відчужуваного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами становила 49934,00 грн. І саме за таку суму відповідач ОСОБА_1 придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1. 06.09.2017 року Покровською районною державною адміністрацією, в особі державного реєстратора ОСОБА_9 було закрито розділ про право власності на житловий будинок та господарські будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з начебто поділом будинку на дві окремі квартири № 1 і НОМЕР_4.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції врахував наступні показання свідків.

Так, свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є подругою позивача, їй відомо про те, що позивач із дочкою постійно мешкала в будинку, до цього 14 років з першим чоловіком, наразі коли вона повернулася із-за кордону дізналася про те, що її позбавили будинку.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що він є хрещеним батьком доньки позивача, йому відомо, що у позивача з відповідачем наразі відсутні стосунки. Восени йому стало відомо, що позивач позбавилася свого майна - будинку що будувала за власні кошти. В 2015-2016 роках переобладнань в будинку не було.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка відповідач ОСОБА_1 пояснив, що він є колегою відповідача ОСОБА_3. Останній повідомив що продає будинок та він виявив бажання його придбати. Проживати там він не планував, а лише інвестував кошти як в об'єкт нерухомості. Наразі він є власником будинку та документи знаходяться у нього.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1, на підставі заочних рішень, які були скасовані, тому він не мав права розпоряджатися зазначеним майном, що в свою чергу тягне за собою недійсність договорів купівлі-продажу житлового будинку та земеленої ділянки, укладеними між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 25.04.2017 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.06.2016 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на нерухоме майно, а саме, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та припинено право власності на нерухоме майно за ОСОБА_2, також додатковим рішенням того ж суду від 01.09.2016 року за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1., та припинено право власності на неї за ОСОБА_2 /а.с. 77-82/.

Саме цією обставиною і скористався ОСОБА_3 та уклав оспорені позивачем договори від 25.04.2017 року, розпорядившись житловим будинком та земельною ділянкою, не маючи на це законного права.

01.12.2017 року за заявою представника позивача про перегляд заочного рішення, вищезазначені заочні рішення було скасовано /а.с. 215-216/.

Дійсно, як вірно зазначив суд першої інстанції, стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що пов'язані з його недійсністю.

Згідно зі ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Отже, спірні договори купівлі-продажу від 25.07.2017 року не породжують юридичних наслідків у виді відчуження нерухомого майна та набуття їх у власність ОСОБА_1, оскільки вищезазначені заочні рішення суду, відповідно до яких ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1, були скасовані.

Скасовуючи державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, а саме права власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, а надалі за ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався тим, що така була здійснена на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року, яке наразі скасовано, державна реєстрація підлягає скасуванню.

Такий висновок є правильним по суті та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (крім випадків, коли такі дії здійснюються у порядку, передбаченому статтею 37 цього Закону).

Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність обраного споживачем способу захисту виниклим правовідносинам, колегією суддів не приймається.

Відповідно до ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц.

Захищаючи свої права та інтереси, ОСОБА_2 обрала спосіб, який не суперечить Конституції України, адже іншого порядку вирішення вказаного спору законом не передбачено.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що враховуючи обставини справи та оцінюючи надані сторонами докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати понесені у зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська віл 25 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров