Справа № 129/1768/15-ц
Провадження № 22-ц/801/863/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 рокуСправа № 129/1768/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів Денишенко Т.О., Копаничук С.Г.,

за участі секретаря судового засідання Топольської В.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ майна подружжя, набутого під час спільного проживання,

в с т а н о в и в:

25.06.2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю її з відповідачем, визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок по вул.Комарова-1 в м. Гайсині, поділити житловий будинок, визнати за нею право власності на Ѕ частку цього нерухомого майна, залишити Ѕ частку у власності відповідача.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 18.09.1999 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано за рішенням Гайсинського районного суду від 24.01.2005 року.

14.02.2005 року вона народила дитину ОСОБА_5, батьком якої є відповідач.

На час народження дитини вони з відповідачем примирилися, він забрав її з донькою з пологового будинку і вони до 12.10.2014 року проживали як чоловік і жінка без укладення шлюбу в квартирі її батьків по вул.Тімірязєва-5/74 в м. Гайсині, вели спільне господарство, разом придбали житловий будинок № 1 по вул. Комарова в м. Гайсині, де зробили ремонт, замінили дах, вікна та проживали разом із дітьми як сім`я до 12.10.2014 року

03.06.2016 року позивачка позовні вимоги уточнила в частині визначення періоду їх з відповідачем спільного проживання без укладення шлюбу в період з 14.02.2005 року по 12.10.2014 року.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в періоди з 14.02.2005 року по 30.11.2007 року, з 30.11.2008 року по 12.10.2014 року.

Визнано житловий будинок з господарськими будівлями №1 по вулиці Комарова в місті Гайсині Вінницької області обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_4, 11.01.1982 року народення, право спільної часткової власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку №1 по вулиці Комарова в місті Гайсині Вінницької області.

Визнано за ОСОБА_3, 24.03.1976 року, право спільної часткової власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку №1 по вулиці Комарова в місті Гайсині Вінницької області.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 5000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката та 2211,80 грн. витрат на сплату судового збору.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в періоди з 14.02.2005 року по 30.11.2007 року, з 30.11.2008 року по 12.10.2014 року проживали разом, як чоловік і жінка, перебували у фактичних шлюбних відносинах між собою, вели спільне господарство, побут, виховували двох неповнолітніх дітей, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати на потреби своєї сім`ї, спільно заробленими коштами проводили сплату кредиту, придбавали інше майно, зокрема, пральну машинку-автомат, холодильник, морозильну камеру, ремонтували свій житловий будинок, - в інтересах сім'ї, відповідно наявні підстави для встановлення факту проживання останніх в зазначені періоди у фактично шлюбних відносин.

Разом з тим, спірний житловий будинок № 1 по вул. Комарова в м. Гайсині придбаний ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_4 за їх спільні кошти, а також кошти, подаровані їх батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7, кошти в сумі 7525 доларів США, отримані ОСОБА_3 в кредит згідно кредитного договору № 31/105/05-05-N від 9.06.2005 року, відповідно він є обєктом спільної сумісної власності сторін.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне зясування обставин справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вищезазначені обставини, які були покладені судом в основу рішення не підтвердженні належними та допустимими доказами, відповідно, відсутні підстави для задоволення позову.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2019 року оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог, а тому, у відповідності до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позову не перевіряється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 уклали шлюб 18.09.1999 року.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 24.01.2005 року шлюб між ними розірвано.

09.06.2005 року між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі за № 982, відповідно до якого ОСОБА_3 придбано житловий будинок № 1 по вул. Комарова в м. Гайсині за 50 550,00 грн., що в еквіваленті становить 10 000 доларів США, з яких 15165 грн. (еквівалент 3000 доларів США) продавець отримав від покупця до підписання цього договору, а 35 385 грн. (7000 доларів США) покупець зобовязався сплатити до 10.06.2005 року.

Відповідно до заяви ОСОБА_8 приватному нотаріусу Гайсинського нотаріального округу ОСОБА_10 від 09.06.2005 року Хомич (ОСОБА_8) дала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_3 житлового будинку № 1 по вул. Комарова в м. Гайсині за 50550 грн., приватним нотаріусом засвідчено справжність підпису Хомич (ОСОБА_3) та зареєстровано в реєстрі за № 981; заяву Хомич (ОСОБА_3) та ОСОБА_3 від 9.06.2005 року в якій останні підтвердили, що з 18.09.1999 року проживають однією сім`єю, перебувають у шлюбі, в фактичних шлюбних відносинах з іншими особами не перебувають (т.1 а.с.12,42,48,49).

Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Обов'язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім'єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що фактично в періоди з 14.02.2005 року по 30.11.2007 року, з 30.11.2008 року по 12.10.2014 року позивач та відповідач по справі фактично проживали однією сім'єю, мають спільних дітей, вели спільне господарство та саме в цей період ОСОБА_3 за спільні кошти відповідно до договору купівлі-продажу від 09.06.2005 року було придбано спірний будинок.

Зокрема, факт проживання однією сім'єю підтверджується фотокартками про спільний відпочинок та побут, а також даними про перебування дочки сторін під наглядом лікаря-педіатра та дільничної медсестри за адресою: м. Гайсин, вул. Комарова, буд.1, укладеними ОСОБА_4 в ці періоди правочинами, де вона зазначає місцем проживанню ту ж адресу, довідкою проживання дітей, актом встановлення спільного проживання сторін, а також згодою ОСОБА_4 на купівлю її чоловіком зазначеного будинку від 09.06.2005 року та заявою сторін про проживання в зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 1999 року від 09.06.2005 року.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з такими висновками, однак належних та допустимих доказів на їх спростування заявником не надано як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді.

Разом з тим, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині поділу житлового будинку обєктом спільної сумісної власності подружжя та його поділу.

Відповідачем також не спростовано презумпцію спільності майна, набутого під час фактичних шлюбних стосунків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: ОСОБА_2

Судді: Т.О. Денишенко

ОСОБА_11