КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2019 року

справа 754/16595/17

провадження № 22-ц/824/3788/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - Деснянська районна у м. Києві державної адміністрації

третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року у складі судді Лісовської О.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», про визнання права користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», про визнання права користування жилим приміщенням, уточнивши позовні вимоги просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», про визнання права користування жилим приміщенням відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона з померлою ОСОБА_3 проживали однією сім'єю з 2014 року у спірній квартирі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Померла ОСОБА_3 мала намір приватизувати спірну квартиру та зареєструвати в ній місце проживання позивача. На підтвердження спільного проживання вона надала до суду акт, підписаний свідками та начальником ЖЕД-313. Також зазначені обставини підтвердили свідки. Крім того, померла потребувала сторонньої допомоги, оскільки мала травму ноги та страждала на підвищений тиск. Зазначає, що вона дізналася про смерть ОСОБА_3 після того, як повернулася до м. Києва, оскільки певний час перебувала у селі.

Також посилається на те, що судом не враховано те, що вона перебуває на контрольному списку працівників, які потребують отримання службового житла з 25.01.1996 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що право на зайняття спірної квартири надано ОСОБА_3 на підставі ордеру від 20.01.1989 року. У цій квартирі зареєстрована та проживала лише ОСОБА_3 Позивач вселилася у цю квартиру самовільно. Вказує, що позивачем до суду не надано доказів на підтвердження спільного проживання з померлою однією сім'єю. Також позивачем не було проведено жодних дій щодо поховання ОСОБА_3 Крім того, свідки, які були допитані у судовому засіданні, не підтвердили факту проживання позивача саме у спірній квартирі.

В судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги не заперечувала.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наймачем квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_3, в якій вона постійно проживала та була зареєстрована.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 померла (а.с.122).

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14).

За статтею 61 Житлового кодексу Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно пояснень позивача, вона була вселена у спірну квартиру у 2014 році за згодою ОСОБА_3 та постійно проживала там, вважаючи себе членом сім'ї наймача, зазначила, що фактично мала право користування квартирою.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР ).

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. №2 роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Разом з тим, матеріали справи не містять письмової згоди всіх членів сім'ї наймача на вселення ОСОБА_2 до квартири квартири АДРЕСА_1. Не надано суду також і доказів на підтвердження обставин того чи було це приміщення постійним місцем проживання позивача, чи вела вона з наймачем спільне господарство, тривалість часу її проживання у спірній квартирі, а також чи була вона визнана членом сім'ї наймача, а посилання позивача на покази свідків, не є беззаперечним та достатнім доказом того, що позивач мала право користування спірною квартирою.

З матеріалів справи вбачається, що до договору найму ОСОБА_2 ані в якості наймача, ані в якості члена сім'ї наймача включено не було, також як і не було зареєстровано місце її проживання за адресою розташування спірної квартири.

В матерілах справи відсутні відомості укладення позивачем договорів найму або піднайму спірної квартири.

Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.(ст.76 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що права ОСОБА_2 на користування спірною квартирою не порушені, оскільки вона не довела, що вселилася до спірної квартири саме як член сім'ї наймача відповідно до вимог закону.

Окрім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що надані позивачем платіжні документи про оплату комунальних послуг, особових рахунків, не є документами, які б свідчили про те, що позивач була членом сім'ї наймача, несла тягар утримання майна в розумінні статті 322 ЦК України, а лише підтверджують факт оплати вартості наданих житлово-комунальних послуг, які у відповідності до норм житлового законодавства підлягають сплаті.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданий до суду позивачем акт не є належним доказом підтвердження факту проживання позивача у спірній квартирі, оскільки складений позивачем та посвідчений сусідами. Начальником ЖЕД-313 посвідчено лише підписи сусідів.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що померла ОСОБА_4 потребувала сторонньої допомоги, так як позивачем не надано до суду доказів на підтвердження зазначених обставин.

Твердження позивача про те, що судом не враховано те, що вона перебуває на контрольному списку працівників, які потребують отримання службового житла з 25.01.1996 року не мають значення для вирішення даної справи, оскільки як пояснила представник третьої особи, позивач не є першою у черзі на отримання службової квартири.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді