Справа № 465/2023/18 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/2749/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Мартинишин М.О. від 09 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Львівської міської ради, з участю третіх осіб: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в м. Львові, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності на самочинно реконструйовану квартиру, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09 серпня 2018 року позов задоволено.Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 право власності на реконструйовану квартиру №57 в будинку №13 на вулиці Федьковича у місті Львові, загальною площею 71,9 кв.м., яка складається з 2-ох кімнат житловою площею 27,5 кв.м., у тому числі 1-а кімнатна 13,3 кв.м., 2-а кімната 14,2 кв.м., коридор площею 4,4 кв.м., кухня площею 12,8 кв.м., хол площею 21,5 кв.м., вбиральня (сполучена) площею 4,7 кв.м, комора в підвалі площею 3,0 кв.м., балкон площею 1,0 кв.м.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. Вважає, рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню, оскільки порушує права та охоронювані законом інтереси власників та співвласників квартир в будинку 13 на вул. Федьковича у м. Львові, зокрема, ОСОБА_2 Зазначає, що мешканцями будинку було подано ряд індивідуальних та колективних звернень з приводу влаштування балкону, зокрема з приводу того, що балкон споруджують в просторі між будинками, відстань між якими становить біля 3 м і цим фактично перекривають доступ природного освітлення до квартир поверхами нижче. Зазначає, що розпорядженням Франківської районної адміністрації від 29.08.2017р. №377 зобовязано власника квартири №57 на вул. Ю.Федьковича, 13 здійснити демонтаж самовільно влаштованого балкона. Вказує на те, що згідно рішення ЛМР №800 від 16.11.2012 року при реконструкції житлових та нежитлових приміщень (будівель) за рахунок влаштування балконів необхідно нотаріально завірена, або завірена директором ЛКП, що обслуговує житловий фонд, згода власників суміжних квартир. Вказує на те, що судом вірно зазначено, що здійснені позивачами роботи з влаштування балкону це реконструкція, однак не враховано, що підтвердженням можливості, надійності, безпечності даної реконструкції може бути проект та висновок архітектора, також не враховано, що існує заборона влаштування єдиного балкону вище першого поверху на стіні багатоквартирного будинку та не враховано відсутність дозволу виконавчого органу міської ради і належно затвердженої проектної документації та згоди власників суміжних квартир. Звертає увагу на те, що позивачами здійснено самовільне будівництво реконструкцію, без відповідних документів на право здійснення чи документів, які б підтверджували його наявність, безпечність. Здійснена реконструкція суперечить нормативно-правовим актам та порушує інтереси співвласників багатоквартирного будинку. Зазначає, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Зазначає, що позивачами здійснено втручання в несучі, огороджувальні конструкції будинку, які на праві спільної сумісної власності належать всім власникам квартир в будинку. Вказує, що влаштування єдиного балкону на третьому поверсі в «колодязі» будинку, де відстані між двома несучими стінами до 3м., перекрило доступ природного світла до суміжних та квартир на нижчих поверхах. Влаштований балкон впливає на інсоляційний режим даних квартир, знижує вартість квартир та викликає збільшення витрат на електроосвітлення.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 4, 12, 81, ч.1 ст. 13, ст. 5, ч.2 ст. 89 ЦПК України, ч.1 ст. 15, ст.ст. 316, 319, ч.ч. 1, 2 ст. 321, ч.2 ст. 328, ч. 2 ст. 16, ЦК України, п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. та задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 є власниками квартири та комори в підвалі 3,0 кв.м. за адресою: м.Львів, вул.Федьковича, 13/57. Відповідно до технічного паспорту квартира АДРЕСА_1 складається з 2 кімнат житловою площею 27.5 кв.м., у тому числі 1-а кімнатна 13,3 кв.м., 2-а кімната 14,2 кв.м., коридор площею 4,4 кв.м., кухня площею 12,8 кв.м., хол площею 21,5 кв.,М, вбиральня (сполучена) площею 4,7 кв.М, комора в підвалі площею 3,0 кв.м., балкон площею 1,0 кв.м. Загальна площа квартири становить 71,9 кв.м. Згідно висновку Управління охорони історичного середовища від 03.08.2017 року №0004-1134, управління вважає можливими влаштування балкону у кв.57 на вул.Федьковича, 13 зі сторони тильного фасаду офіціни, розташованої у внутрішньому подвірї будинку. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги надані докази, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд знайшов необхідним позов задовольнити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду зроблені без повного та всебічного зясування обставин, що мають значення для справи, суперечать обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися в суд з позовом до Львівської міської ради, з участю третіх осіб: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в м. Львові, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, у якому просили визнати за ними право власності на самочинно реконструйовану квартиру №57 в будинку №13 на вулиці Федьковича у місті Львові, загальною площею 71,9 кв.м., яка складається з 2-ох кімнат житловою площею 27,5 кв.м., у тому числі 1-а кімнатна 13,3 кв.м., 2-а кімната 14,2 кв.м., коридор площею 4,4 кв.м., кухня площею 12,8 кв.м., хол площею 21,5 кв.,м, вбиральня (сполучена) площею 4,7 кв.м, комора в підвалі площею 3,0 кв.м., балкон площею 1,0 кв.м.

Свої позовні вимоги мотивують тим, що вони є власниками вищевказаної квартири. З метою покращення своїх житлових умов, ними було здійснено реконструкцію вище вказаної квартири з розширенням, за рахунок влаштування консольного балкону, площею 1,0 кв.м. зі сторони тильного фасаду офіціни, розташованої у внутрішньому подвірї будинку, відтак після реконструкції площа їхньої квартири збільшилася на 1,0 кв.м. та становить 71,9 кв.м., що підтверджується виготовленим ФОП ОСОБА_10 на замовлення Технічним паспортом на вказану квартиру від 06.12.2017 року. Управління охорони історичного середовища ЛМР надало висновок від 03.08.2017 року №0004-1734 згідно якого вважає можливими влаштування балкону у кв.57 на вул.Федьковича, 13 у м.Львові зі сторони тильного фасаду офіціни, розташованої у внутрішньому подвірї будинку. На замовлення ОСОБА_4, ЛКП «Архбуднагляд» був розроблений Містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками реконструкції з розширенням квартири №57 на вул.Федьковича, 13 у м.Львова за рахунок влаштування консульного балкону. Зі змісту вищевказаного розрахунку вбачається те, що реконструкція квартир не суперечить нормативним вимогам, впорядковує фасад будинку зі сторони внутрішнього двору, покращить обслуговування мешканців квартири, не погіршить технічного стану будинку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідач, замінений іншим відповідачем, має право заявити вимогу про компенсацію судових витрат, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача. Питання про розподіл судових витрат вирішується в ухвалі про заміну неналежного відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами). Разом з тим і суд зобовязаний розяснити позивачу наслідки подання позову до неналежного відповідача (відповідачів) та його право подати клопотання про залучення належного, заміни неналежного належним, залучення співвідповідача, тощо. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, співвідповідача (чи при його (належного відповідача) відсутності) задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позовні вимоги без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обовязків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача чи співвідповідача). Правом на заявлення клопотання про заміну неналежного відповідача належним, залучення співвідповідача наділений виключно позивач, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобовязаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього.

Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції вказаних вимог закону не дотримано.

Із наведеного вище вбачається, що позивачами подано позов про визнання права власності на самочинно реконструйовану квартиру, однак відповідачем до участі у справі залучено лише Львівську міську раду. Інших же осіб прав та обовязків яких такий спір стосується, зокрема, власників (співвласників) квартир у будинку, у якому розташована спірна, самовільно реконструйована квартира до участі у справі не залучено як співвідповідачів, хоча рішення суду про задоволення позову та визнання права власності відповідно прямо впливає на їх права та законні інтереси.

Так, судом на обговорення вказане питання (про зясування кола осіб, яких стосується спір та залучення співвідповідачів) не ставилось та позивачам таке їх право не розяснювалось, відповідно і позивачі такого права не реалізовували у спосіб залучення належних відповідачів (співвідповідачів) чи відмову у залученні таких із настанням відповідних наслідків, про що вони повинні були бути поінформованим судом.

Без залучення осіб, для яких таке рішення створює відповідні права та обовязки, змінює правовідносини та призводить до нових наслідків, суд не взмозі давати оцінку підставам та предмету позову та виносити рішення по суті такого спору, оскільки без залучення належного (належних) відповідача (відповідачів, співвідповідачів) на права та обовязки якого (яких) впливатиме таке судове рішення суд вирішувати питання про задоволення позову не взмозі.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 є власниками квартири та комори в підвалі 3,0 кв.м. за адресою: м.Львів, вул.Федьковича, 13/57.

Згідно технічного паспорту квартира АДРЕСА_1 складається з 2 кімнат житловою площею 27.5 кв.м., у тому числі 1-а кімнатна 13,3 кв.м., 2-а кімната 14,2 кв.м., коридор площею 4,4 кв.м., кухня площею 12,8 кв.м., хол площею 21,5 кв.,М, вбиральня (сполучена) площею 4,7 кв.м, комора в підвалі площею 3,0 кв.м., балкон площею 1,0 кв.м. Загальна площа квартири становить 71,9 кв.м.

Також, як вбачається із свідоцтва про право власності на квартиру №39 в будинку №13 на вул. Федьковича в м.Львові одним із співвласників такої є апелянт ОСОБА_2

Також, відповідно до ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Крім цього, відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Однак, судом не було залучено до участі у розгляді справи власників (співвласників) квартир спірного будинку, які відповідно є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку, в тому числі несучих, огороджувальних та несуче-огороджувальних конструкцій будинку, механічного, електричного, сантехнічного та іншого обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, втручання в які має місце у звязку із влаштуванням позивачами самовільного балкону, зокрема, і апелянта як відповідачів (співвідповідачів), як осіб, на права та обовязки яких, як співвласників майна будинку, впливає рішення у даній справі.

Також, згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів . Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, за ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Окрім цього, за ст. 332 ЦК України, переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ. Особа, яка самочинно переробила чужу річ, не набуває право власності на нову річ і зобов'язана відшкодувати власникові матеріалу його вартість. Право власності на рухому річ, створену особою шляхом переробки з матеріалу, що їй не належить, набувається власником матеріалу за його бажанням, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо вартість переробки і створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалу, право власності на нову річ набуває за її бажанням особа, яка здійснила таку переробку. У цьому разі особа, яка здійснила переробку, зобов'язана відшкодувати власникові матеріалу моральну шкоду. Власник матеріалу, який набув право власності на виготовлену з нього річ, зобов'язаний відшкодувати вартість переробки особі, яка її здійснила, якщо інше не встановлено договором.

Також, відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно ж ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Також, як вказано вище, за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Про вказане йдеться у ряді постанов Верховного Суду України, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковими до застосування, зокрема, у справах №6-2124цс15 від 10.02.2016 року, №6-2994цс15 від 20.04.2016 року; 36-160цс16 від 13.04.2016 року; №6-1502цс15 від 2.12.2015 року; №6-1858цс15 від 18.11.2015 року.

Зважаючи на вказане, а також доводи апелянта про те, що рішення по справі впливає, окрім як на її права та інтереси як співвласника будинку, щодо використання спільного майна будинку позивачами, також, і на інсоляційний режим, зокрема, у приміщенні її квартири, а також і на безпеку її як мешканки будинку, поряд з іншими мешканцями будинку, в цілому свідчать про те, що вказаний спір впливає на права та законні інтереси апелянта, а оскаржуване рішення прямо вплинуло на права та законні інтереси апелянта та її незалучення призвело до неправильного вирішення спору.

З наведеного вище, також, вбачається, що позивачі не набули права власності на спірний обєкт, а мають намір таке набути за рішенням суду, подавши даний позов.

Враховуючи все вище викладене у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання права власності на спірний обєкт за позивачами у даному спорі, без участі заінтересованих осіб, зокрема, апелянта та інших, про яких йшлося вище.

Зважаючи на вказане, неможливість залучення згаданих осіб як учасників (співвідповідачів) на стадії апеляційного розгляду чи направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції для виконання таких вимог закону судом першої інстанції та істотність таких, зокрема, процесуальних порушень, що вплинуло на вирішення спору вцілому, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Вказане відповідає, також, і правовим позиціям викладеним у Постановах Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/2587/16 (провадження 61-21489св18), а також у постанові від 14.11.2018 року у справі №183/2587/16 (провадження 61-21489св18), з подібними процесуальними правовідносинами, що повинні бути враховані, зокрема, і судом апеляційної інстанції при розгляді справи.

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати підставними та саму скаргу задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 серпня 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Львівської міської ради, з участю третіх осіб: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в м. Львові, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності на самочинно реконструйовану квартиру відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 по 264,30 грн. з кожного, сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25.04.2018 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_11