Справа № 357/9951/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

17 квітня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко О. В. ,

при секретарі - Бондаренко Н. В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

30.08.2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.05.2003 року він являється власником будинку АДРЕСА_1. В належному йому на праві власності будинку за його згодою 26.08.2016 року були зареєстровані: відповідач, його син ОСОБА_2, та онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач разом із сином не проживає в будинку з часу реєстрації і не несе витрат по оплаті комунальних послуг. Оскільки в добровільному порядку відповідач не бажає виписатися з будинку, він не має можливості оформити субсидію по оплаті комунальних послуг, тому просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування будинком АДРЕСА_1.

19.09.2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Службу у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області.

Ухвалою суду від 07.12.2018 року у вказаній справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3, як представника малолітнього ОСОБА_4.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача, адвокат Закаблук Лариса Олександрівна, в судовому засіданні позов підтримала та просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування будинком АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом у встановленому законом порядку, а саме шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України, причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи, адвокат Шевчук Юрій Іванович, в судовому засіданні позов не визнав.

Третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в судове засідання представника не направила, до суду подане клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника.

Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив.

За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, постановив розглянути справу без участі відповідача та ухвалити заочне рішення.

Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 є власником житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.05.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Кушнір Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за №2-2751 (а.с.4).

Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.5) Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації 18.06.2003 року зареєструвало за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Підстава виникнення права власності свідоцтво про право на спадщину №2-2751 від 21.05.2003 року. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 18.06.2003 року.

Згідно довідки про місце проживання та склад сім'ї Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області №5172 від 27.08.2018 року (а.с.7) ОСОБА_1 проживає і зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, у даному будинку з 26.08.2016 року також зареєстровані ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 06.03.2017 року зареєстрований ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Як вбачається зі свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 (а.32) ОСОБА_2 28.07.2007 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 у відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №926. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 присвоєно прізвище «ОСОБА_3».

05.06.2009 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 від 17.06.2009 року, що видане відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №994 (а.с.31).

На підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.02.2012 року (а.с.61) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 залишено прізвище «ОСОБА_3».

Як вбачається з паспорта НОМЕР_5, що виданий Білоцерківським МВМ №1 ГУ МВС України в Київській області (а.с.28) ОСОБА_3 з 27.01.1998 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

З довідки Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання (а.с.30) вбачається, що з 01.11.2018 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8 було знято з реєстрації за адресою: Україна, АДРЕСА_2, в зв'язку з вибуттям до нового місця проживання за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно довідки Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №4 Білоцерківської міської ради Київської області № 229 (а.с.33) ОСОБА_4 станом на 21.11.2018 року навчався в Білоцерківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №4 з 01.09.2015 року в 3-В класі.

Як вбачається з Декларації № 0000-0Р4Х-6Р4М, про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 24.05.2018 року (а.с.34-35) на ім'я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, вказано його місце проживання: АДРЕСА_2.

11.10.2018 року ОСОБА_2 звернувся до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради із заявою (а.с.39), в якій зазначив, що визнає позов його батька ОСОБА_1 про втрату права на користування ним та його малолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, будинком за адресою: АДРЕСА_1, оскільки ні він ні дитина за вище вказаною адресою не проживають. Він погоджується, щоб його син був зареєстрований або за його місцем проживання або матері. Також просив слухати його заяву на комісії без його участі.

31.10.2018 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради, на якому була присутня мати малолітнього ОСОБА_3, яка повідомила, що малолітній ОСОБА_4 проживає разом з нею за адресою АДРЕСА_2. Мати повідомила, що вона заперечує проти того, щоб її син був знятий з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою, що підтверджується Витягом із протоколу №17 від 31.10.2018 року (а.с.38).

10.01.2019 року соціальний інспектор Злочевська Т.В. склала Акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї (а.с.59), з якого вбачається, що ОСОБА_1 є власником АДРЕСА_1, який знаходиться по вулиці Зінченка в м. Біла Церква. ОСОБА_1 за місцем реєстрації проживає разом з дружиною ОСОБА_1, яка зареєстрована на адресою АДРЕСА_6, донькою ОСОБА_15 та її двома малолітніми дітьми. Його син ОСОБА_2 та онук ОСОБА_4 за місцем реєстрації не проживає з 2009 року. Після розірвання шлюбу сина у 2012 році, його онук ОСОБА_4 залишився проживати разом з матір'ю ОСОБА_3 за місцем її реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 Його син ОСОБА_2 до грудня 2018 року проживав з цивільною дружиною за адресою Білоцерківський район, с. Олійникова Слобода. З грудня 2018 року працює ФОП «ОСОБА_5» в м. Одеса де і проживає на даний час. На момент обстеження син заявника ОСОБА_2 та онук заявника ОСОБА_4 за даною адресою були відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.60), державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_16 11.02.2014 року винесено постанову щодо примусового виконання за виконавчим листом №2/357/1078/13, виданим 14.02.2013 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до повноліття дитини, починаючи з 24.01.2013 року. Утримані із доходів кошти перераховувати: ОСОБА_17 на адресу: АДРЕСА_2.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 показав, що він з дитинства сусід позивача. Відповідач, син позивача, раніше жив із батьком за адресою: АДРЕСА_1, але уже 6 років відповідач з батьком не проживає. Один раз він бачив як син приїздив до батька два роки тому, він з ним не спілкувався. Позивач живе з дружиною ОСОБА_1, дочкою ОСОБА_18 та двома онуками. Він ні разу не бачив відповідача з сином. Відповідач був одружений, однак він його дружини також не бачив за вказаною адресою. Він не чув, щоб дружину ОСОБА_2 хтось не пускав до будинку. Він пенсіонер і постійно перебуває вдома. Відповідач жив з батьком, ходив в школу №22, служив у армії. Відповідач одружився, але на весіллі він не був, дружини його він не бачив. Він не знає де зараз відповідач і його син проживають.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 показала, що вона сусідка позивача. Позивач живе з дружиною. Відповідача вона бачила останній раз десь три роки тому, він приходив в гості до батька. Відповідач був одружений, жив із дружиною і сином. Вона бачила дружину ОСОБА_2 один раз коли вона була вагітною. Дружина ОСОБА_2 з позивачем ніколи не проживала разом, скандалів між ними вона не чула. Де зараз перебуває відповідач їй не відомо.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99, зазначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов'язки наймача жилого приміщення та членів його сім'ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов'язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина 2 статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, як члени сім'ї власника будинку, однак зобов'язання щодо утримання майна та сплаті комунальних послуг не виконує, житлом не цікавиться та вибув до іншого місця проживання.

Також, встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, як члени сім'ї власника будинку, однак його батьки розлучилися і він проживає разом з мамою ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2, а в квартирі де зареєстрований його батько він ніколи не проживав.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

За змістом частини четвертої статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, ОСОБА_4, у розумінні вимог статті 3 СК України та частини другої статті 64 ЖК УРСР, є колишніми членом сім'ї позивача, як власника квартири, оскільки він зареєстрований у спірній квартирі за згодою власника, після укладення шлюбу його батьків, тобто, як члени сім'ї власника житла.

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до малолітнього ОСОБА_4 та правових підстав, за яких ці вимоги пред'явлено позивачем, є відсутність або не проживання онука позивача без поважних причин понад один рік в квартирі останнього.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_4 не проживає у спірному житловому приміщенні, враховуючи його вік, він не може самостійно обирати місце проживання. Однак, враховуючи той факт, що його батько не є власником будинку, не проживає у вказаному житловому приміщенні і він не заперечує проти визнання його сина таким, що втратив право на користування даним будинком, і ОСОБА_4 фактично проживає разом із матір'ю, отже забезпечений житлом, суд приходить до висновку, що позов в даній частині вимог обгрунтований.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач у даній справі відзив на позов із запереченнями та належними і допустимими доказами в їх підтвердження до суду не подав.

Таким чином, дослідивши всі докази у справі в їх сукупності, суд встановив, що відповідач із сином не проживає в спірному будинку більш ніж один рік, не цікавляться ним, не несе витрати по його утриманню, по оплаті комунальних послуг та квартплаті, їх речей в будинку немає, поважних причин, через які відповідач був відсутній понад один рік в спірному будинку судом не встановлено, як і не встановлено, що позивач будь-яким чином чинив йому перешкоди у користуванні будинком. Крім того, як було зазначено вище відповідач ОСОБА_2 подав заяву до служби у справах дітей Білоцерківської міської ради про те, що він позов визнає і не заперечує щодо його задоволення, оскільки ні він ні дитина за вище вказаною адресою ніколи не проживали.

Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України, місце проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає… ( ч.4 ст.29 ЦК України).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №700 (а.с.40-42) виконавчий комітет, розглянувши подання служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від 07.11.2018 року №1227 «Про надання до суду висновку про вирішення судового спору щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням» та витяг з протоколу комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради від 31.10.2018 року, вирішив питання визнання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1, покласти на розсуд суду.

Ч. 4 ст.29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно із ст. ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - у разі реєстрації місця проживання або зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Згідно із абзацом 6 п.п.6 п.18 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 02.03.2016 року №207 - у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків.

Судом встановлено, що відповідач не заперечує проти реєстрації дитини за його місцем проживання або за місцем реєстрації матері.

Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, тому підлягає до задоволення в повному обсязі.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 704,80 грн. (а.с.8) та заявив клопотання про залишення судових витрат за ним.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 150,156 ЖК України, ст. 19 СК України, ст. ст. 29, 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 258, 263, 264, 265, 273, 280- 284, 289, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН: НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_11, ІН: невідомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1), треті особи: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_8, ІН: НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_3), Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області ( місцезнаходження: Київська область, м. Біла Церква, вул.. Першотравнева,8), про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_11, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення складено 23.04.2019 року.

СуддяО. В. Бондаренко