Справа № 489/5995/17 Суддя суду першої інстанції Румянцева Н.О.
Провадження № 22-ц/812/246/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк .М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_4, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Румянцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 09 год. 42 хв., повний текст якого складений 28 листопада 2018 року, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення, зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення суми авансу,

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з пізніше уточненим позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, в якій просила суд усунути перешкоди у користуванні нею житловим будинком № 15 по провулку Новому у м. Миколаєві шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Доводи позовної заяви обґрунтовувала тим, що 11 липня 2008 року між нею та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») були укладені кредитний договір та договір іпотеки, за умовами якого вона передала в іпотеку свій житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами № 15, що знаходиться по провулку Новому у м. Миколаєві (далі спірний будинок).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2011 року стягнуто в солідарному порядку з неї та ОСОБА_7 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 589 516, 51 грн. заборгованості за кредитним договором.

У звязку з цим, вона та її чоловік почали шукати покупців на спірний будинок для погашення існуючої заборгованості, купити який за 30 000 доларів США виявила бажання ОСОБА_2 02 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Банку з заявою, в якій просила розглянути її пропозицію купівлі іпотечного будинку № 15 по провулку Новому в м. Миколаєві. 25 жовтня 2016 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір про передачу завдатку. На прохання покупця, вона зареєструвала відповідачів в спірному будинку. В установлені строки відповідач відмовилася укладати договір купівлі продажу та звільняти житловий будинок.

23 травня 2018 року від ОСОБА_2 до суду надійшла позовна заява про стягнення коштів з ОСОБА_5 переданих їй в якості авансу у розмірі 10 000 дол. США, яка була в іншому цивільному провадженні.

Доводи цієї позовної заяви ОСОБА_2 обґрунтовувала тими ж обставинами справи. Між тим зазначала, що договір купівлі-продажу будинку повинен бути укладений не пізніше 01 липня 2017 року шляхом сплати Банку, як іпотекодержателю даного будинку, 20 000 доларів США за договором купівлі - продажу. 25 жовтня 2017 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір завдатку, відповідно до якого вона передала останній 10 000 доларів США в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу, який повинні були укласти в майбутньому. У звязку з тим, що як виявилось пізніше, узгоджена з банком сума виявилась більшою ніж зазначено в договорі, а саме 583 000 грн., за усною домовленістю ОСОБА_5 погодилася, що вона може узгодити з Банком час укладення угоди. Між тим, нещодавно ОСОБА_5 зявилася та повідомила її про те, що вона не буде укладати з нею ніяких договорів. Повертати наданий аванс, продавець відмовилася.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 обєднано в одне провадження з позовом ОСОБА_5

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 11 грудня 2018 року про виправлення описки, позов ОСОБА_5 задоволено. Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з житлового будинку № 15 по провулку Новому в м. Миколаєві, без надання їм іншого жилого приміщення. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 відмовлено. Також стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь держави судовий збір у розмірі по 320 грн. з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд виходив із того, що оскільки власником житлового будинку є позивач, відповідачі не є власниками та наймачами цього будинку, не є членами сімї позивача, користуються будинком без достатньої правової підстави, добровільно виселитися не бажають, то порушуються права позивача щодо володіння, користування та розпорядження ним своїм майном, а тому позов підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд виходив із того, що між сторонами виникли грошові зобовязання, виконання яких одна із сторін прострочила, отже, в розумінні закону, договір купівлі-продажу не був укладений по вині ОСОБА_2, а тому аванс не підлягає поверненню.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, де просила рішення суду скасувати, посилаючись на неповно зясовані обставини справи, невірне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги за зустрічним позовом.

Доводи апеляційної скарги скаржниця обґрунтовувала тим, що ціна будинку була завищена, що не було обумовлено попередньою домовленістю.

Висновок суду, що договір купівлі-продажу не був укладений з її вини, не відповідає дійсності, оскільки з заявою до іпотекодержателя про розстрочку виплати вона не зверталась. Крім того, судом не було враховано неузгодженість ціни договору, тобто те, що ціна збільшилась, оскільки навмисно із самого початку була неправильно зазначена ОСОБА_5

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги не визнав у звязку з їх необґрунтованістю, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Доводи відзиву обґрунтовував тим, що договір купівлі-продажу спірного будинку не був укладений з вини ОСОБА_2, тому що остання не зібрала необхідної суми грошей. Таким чином, на підставі ч. 1 ст. 571 ЦК України завдаток у сумі 10 000 дол. США повинен залишитися у ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_6 правом надати відзив на апеляційну скаргу, у порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України не скористався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, житловий будинок № 15 по провулку Новому в місті Миколаєві належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна? укладеного між нею та ОСОБА_8 11 липня 2008 року (а.с. 16, 17, 18).

11 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № ML-400/094/2008 для забезпечення виконання умов якого того ж дня між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № РML-400/094/2008, згідно з умовами якого предметом іпотеки є нерухоме майно, що знаходиться за адресою м. Миколаїв, провулок Новий, буд.15.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 березня 2013 року, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», яке є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Банк», до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 487 085 грн. 37 коп. заборгованості за кредитом, 72 431 грн. 14 коп. заборгованості по сплаті процентів, 30 000 грн. пені, а всього 589 516 грн. 51 коп.

02 липня 2016 року, ОСОБА_2 звернулася із заявою до директора ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про намір придбання житлового будинку № 15 по провулку Новому в м. Миколаєві за ціною 500 000 грн (а.с.98).

Відповідно до договору про передачу завдатку від 25 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 завдаток у розмірі 10 000 доларів США по курсу НБУ в рахунок належних з неї 30 000 дол. США по курсу НБУ по договору купівлі-продажу цілого житлового будинку № 15, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв Миколаївська область провулок Новий. Договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути посвідчений у нотаріуса не пізніше 01 липня 2017 року. При цьому в договорі не передбачено наслідки його невиконання з метою визначення долі такої грошової суми. ( а.с 99).

Як вбачається з домової книги житлового будинку № 15 по провулку Новому в м. Миколаєва, з 01.11.2016 року за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_6

ОСОБА_9 чоловік позивача звертався із заявою до Інгульського ВП ГУ НП в Миколаївської обл. про вжиття заходів до ОСОБА_2, яка не допускає до будинку № 15 по пров. Новому в м. Миколаєві, на підтвердження чого надано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про відкриття кримінального провадження № 0005473 (а.с. 21, 111).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч.ч. 1,3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Приписи ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2016 року у справі № 6-176цс12 та Верховного Суду від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц.

Оскільки у справі встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку № 15 по пров. Новому в м. Миколаєві, який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, то передані ОСОБА_2 ОСОБА_5 кошти у розмірі 10 000,00 дол. США є авансом та підлягають поверненню.

Зазначені постанови касаційної інстанції містять висновок про правильне застосування норм права, зокрема ст.ст. 546, 570 ЦК України, який на виконання вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України не був врахований районним судом при розгляді цієї справи. Отже доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

З урахуванням вказаного, висновок суду першої інстанції про те, що зазначена сума є завдатком є помилковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України- гривня. За домовленістю між сторонами сума авансу визначалася по курсу гривні до долару США, а тому сума авансу підлягає визначенню та поверненню саме в гривнах, а не в доларах США, як то зазначено в позовних вимогах ОСОБА_2

За такого з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума авансу визначена по курсу гривні до долару на момент ухвалення судового рішення, а саме 266 875 грн. 75 коп. ( 10 000 х 26. 687575).

Доводи апеляційної скарги не містять будь-яких аргументів щодо незаконності або необґрунтованості рішення суду першої інстанції при вирішенні позову ОСОБА_5 про виселення ОСОБА_2, однак містить вимогу щодо скасування оскаржуваного рішення повністю.

В поясненнях представник скаржника підтримуючи доводи апеляційної скарги, стверджувала, що рішення в частині виселення зі спірного будинку ОСОБА_2 є незаконним, оскільки районний суд не врахував, що остання має право користування спірним житлом на законних підставах з огляду на її реєстрацію місця проживання у цьому будинку.

Між тим такі твердження є безпідставними та такими, що не відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам.

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Проте, як правильно встановлено районним судом ОСОБА_2 не є власником та наймачем цього спірного будинку, не є членом сімї ОСОБА_5 в правовому визначенні норм Житлового кодексу України та ЦК України, була вселена з дозволу ОСОБА_5 (власника) тимчасово за умови укладення договору купівлі-продажу спірного будинку, де ОСОБА_2 повинна була бути покупцем. Між тим, як встановлено, договір купівлі-продажу між сторонами укладено не було, а відтак й умови, за якими була вселена ОСОБА_2, на час звернення власника до суду відсутні. Отже, ОСОБА_2 користується спірним будинком без достатньої правової підстави, добровільно виселитися не бажає, а відтак порушуються права ОСОБА_5 щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Порушене право власника підлягає захисту шляхом виселення ОСОБА_2, що було вирішено судом першої інстанції.

З урахуванням викладеного, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення суми авансу підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України оскільки апеляційна скарга задоволена частково, то з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати щодо сплати судового збору при зверненні ОСОБА_2 з позовом до суду та за подачу апеляційної скарги у загальному розмірі 6 500 грн. (2 600 + 3 900).

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_4, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 266 875 (двісті шістдесят шість тисяч вісімсот сімдесят пять) грн. 75 коп. суму авансу та 6 500 грн. судових витрат.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

ОСОБА_10

Повний текст постанови складено 19 квітня 2019 року.