Дата документу 02.05.2019
Справа № 320/3236/19
Провадження № 2-о/320/426/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2019 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді - Бахаєва І.М.,

за участі секретаря судового засідання - Фурсової Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області заяву ОСОБА_1, заінтересована особа - Мелітопольський міськрайонний відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з заявою в якій просить встановити факт смерті на тимчасово окупованій території ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Донецьк ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки АДРЕСА_1, громадянки України.

Заява обґрунтована тим, що вона є донькою ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Донецьку, а саме, на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Зазначає, що вона зверталась до Мелітопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану з питанням про здійснення реєстрації смерті. Однак, 16 квітня 2019 року вона отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті матері на підставі того, що згідно ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я, судово-медичною установою або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час, оголошення її померлою. У зв'язку з тим, що заявниця позбавлена можливості зареєструвати смерть матері, неможливістю позасудового вирішення даного питання, остання вимушена звернутися до суду з даною заявою.

В судове засідання заявниця не з'явилася, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, заяву підтримує в повному обсязі.

В судове засідання представник заінтересованої особи - Мелітопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області не з'явився, однак надав письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти заявлених вимог не заперечує.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою відео-(звуко)-записувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Згідно до ч.ч. 1,6 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Заявниця ОСОБА_1 є ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 15 жовтня 1963 року року./а.с.7/.

21 жовтня 1989 року заявниця зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 та змінили прізвище з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_1», що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 21 жовтня 1989 року./а.с.7/.

Згідно наданої заявницею копії лікарського свідоцтва про смерть № 21 від 18 лютого 2019 року та довідки про причини смерті № 21 від 18 лютого 2019 року, які видані КУ «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 5 міста Донецьк», ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Донецьк, у віці 88 років, внаслідок набряку головного мозку, церебрального атеросклерозу з гіпертонічною хворобою./а.с.9,18/.

Заявницею також надано суду копію та оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_2, НОМЕР_3 виданого Кіровським відділом запису актів цивільного стану м. Донецьк Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 18 лютого 2019 року./а.с.8,19/.

Той факт, що померла ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, була громадянкою України підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_4 виданого Кіровським РВ ДМУУМВС України в Донецькій області 16 травня 2002 року./а.с.5/

Оцінюючи надані докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами:

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, § 45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto-органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року, § 142).

Заявниця письмово звернулась до Мелітопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з питанням про здійснення реєстрації смерті ОСОБА_2

У Мелітопольському МРВ ДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області на її звернення було відмовлено в видачі свідоцтва про смерть, оскільки нею не було надано документів, що підтверджують факт смерті, а саме не пред'явлено документ, який відповідає відповідним нормам законодавства, що підтверджується копією та оригіналом листа № 1109/17.11-06-122 від 16 квітня 2019 року./а.с.11,17/

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

За таких обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду, ОСОБА_1 не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 247, 263-265, 268, 293, 315-319 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа - Мелітопольський міськрайонний відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України - задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка АДРЕСА_1, громадянка України, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Донецьк, Україна.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням пп. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: І.М. БАХАЄВ