КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/814/19 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» на рішення Макарівського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство "БанкНаціональний кредит" (далі - ПАТ "Банк Національний кредит") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Банк Національний кредит" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 листопада 2013 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_4 укладено Договір банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01 (далі - депозитний договір), відповідно до умов якого банк прийняв від відповідача грошову суму 110 000,00 Євро та зобов'язався повернути відповідачу депозит та проценти за користування депозитом на умовах та в порядку, передбаченими договором. Пунктом 3.7. умов депозитного договору встановлено, що у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 1,0 процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Договорами про внесення змін до депозитного договору від 20 листопада 2014 року та від 20 січня 2015 року сторонами продовжено строк залучення грошових коштів вкладника до 23 травня 2015 року, а також викладено третій абзац пункту 3.7. депозитного договору в новій редакції, із зазначенням, що у випадку розірвання депозитного договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 7,5 % процентів річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

У зв'язку з подачею вкладником до банку заяви про дострокове розірвання депозитного договору, 06 лютого 2015 року даний депозитний договір було достроково розірвано з ініціативи вкладника і останньому було повернуто 110 000,00 Євро - суми банківського вкладу та 10 343,52 Євро процентів (з урахуванням утриманого податку) за період з 20 листопада 2013 року по 21 листопада 2014 року за процентною ставкою 8,5 процентів річних та за період з 22 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року за процентною ставкою 7,5 процентів річних.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05 червня 2015 року № 358 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (тут та надалі за текстом - Фонд) 05 червня 2015 року прийнято рішення № 114 про запровадження з 08 червня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Банк національний кредит». Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит» призначено начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_5 Тимчасовому адміністратору було делеговано Фондом всі повноваження, передбачені розділом VII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на здійснення тимчасової адміністрації.

11 червня 2015 року Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит» видано наказ № 39 «Про перевірку договорів у ПАТ «Банк національний кредит» на виконання вимог частини 3 статті 38 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Проведеною перевіркою договору про внесення змін від 20 січня 2015 року до договору банківського вкладу від 20 листопада 2013 року, укладеного між банком та відповідачем було виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 9 103,97 Євро.

У ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та остаточно просив стягнути з ОСОБА_4 на користь банку 13 897,26 Євро, з яких 9 103,97 Євро сума надлишково сплачених процентів за договором банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01 від 20 листопада 2013 року, 4 030,80 Євро - плати за користування чужими коштами, 762,49 Євро - три проценти річних за прострочення зобов'язання, та судові витрати.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_4 про стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_4 про стягнення коштів, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неправильно застосованих норм матеріального та процесуального права, неповному з'ясовані обставин, що мають значення для справи, всупереч правовій позиції Верховного Суду України, що є підставою для скасування даного рішення з нижченаведених підстав.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що висновок суду щодо правових підстав виникнення обов'язку відповідача повернути кошти за нікчемним правочином лише при наявності підтвердження отримання повідомлення про нікчемність правочину суперечить чинному законодавству України, позиції Верховного Суду.

Судом першої інстанції не враховано, що правочин є нікчемним відповідно до закону, такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України та ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Таким чином, обов'язок повернути все одержане за нікчемним договором (правочином) виникає в силу вимог закону, а не наказу чи повідомлення банку.

Повідомлення є банку про виявлення ним нікчемних правочинів не підлягає примусовому виконанню, тому якщо особа добровільно не погоджується з тим, що правочини є нікчемними, і не повертає активи, банк має право звернутися до суду з вимогою застосування наслідків нікчемності правочинів. Таким чином, суд, в порушення приписів ст. 263 ЦПК України помилково прийшов до висновку, що відсутність доказів отримання відповідачем ОСОБА_4 повідомлення про нікчемність правочину звільняє його від відповідальності повернути кошти, які отримані за нікчемним правочином.

Також матеріалами справи підтверджується, що відповідач отримав повідомлення банку від 28.09.2015 вих. № 09-15/1 про нікчемність правочину та вимогу повернути кошти, яку проігнорував, а в подальшому припинив отримувати будь-яку поштову кореспонденцію з банку, однак вказаним доказам суд першої інстанції оцінки не надав. Отже, встановивши, що відповідач ОСОБА_4 неправомірно користується коштами ПАТ «Банк національний кредит» за нікчемним правочином - договором про внесення змін від 20.01.2015 до Договору банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01 від 20.11.2013, суд першої інстанції безпідставно звільнив останнього від обов'язку повернення заборгованості та інших сум, пов'язаних із цією заборгованістю.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що відповідач не отримав повідомлення ПАТ «Банк національний кредит» від 18 листопада 2015 року щодо встановлення факту нікчемності правочину, що свідчить про відсутність у відповідача обов'язку повертати кошти, отримані за договором банківського вкладу.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник відповідача ОСОБА_6 - заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ "Банк Національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Банк Національний кредит", суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги недоведені.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2013 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_4 укладено договір банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01, за умовами якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок для зберігання грошових коштів, а відповідач вніс на цей рахунок грошові кошти в сумі 110 000,00 Євро на строк з 20 листопада 2013 року по 22 листопада 2014 року - пункт 2.2. Банк зобов'язався повернути відповідачу депозит та проценти за користування депозитом у розмірі 8,50 % річних - пункт 2.3. договору.

Пунктом 3.7. умов депозитного договору сторони передбачили, що у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 1,0 % процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Якщо сума раніше сплачених вкладником процентів перевищує суму процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою, ця різниця при поверненні депозиту утримується банком із суми депозиту, яка повертається вкладнику.

Сторонами договору погоджено, що зміни та доповнення до цього договору мають бути вчинені в письмовій формі та підписані належним чином сторонами, з обов'язковим посиланням на цей договір - пункт 7.2. договору.

20 листопада 2014 року сторони дійшли згоди про викладення пунктів 2.2. та 2.3. договору депозиту в новій редакції шляхом підписанням договору про внесення змін до договору банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01 від 20 листопада 2013 року (а.с. 8 том 1).

За умовами пунктів 2.2., 2.3. договору в новій редакції депозит залучається строком на 182 дні, тобто з 22 листопада 2014 року по 23 травня 2015 року та банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом на рівні 7.5% процентів річних.

20 січня 2015 року сторони шляхом підписання договору про внесення змін до договору банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01 від 20 листопада 2013 року дійшли згоди про викладення третього абзацу пункту 3.7 договору депозиту в такій редакції: у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються із розрахунку 7.5% процентів річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку (а.с. 9 том 1).

Згідно з випискою по особовому рахунку 20 листопада 2013 року банк прийняв у відповідача кошти на депозитний рахунок у розмірі 110 000,00 Євро, а 06 лютого 2015 року договір банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01 від 20 листопада 2013 року достроково розірвано з ініціативи вкладника, та банком виплачено відповідачу суму депозиту та нараховані проценти, у зв'язку з достроковим розірвання договору (а.с. 16- 85 том 1).

Постановою Правління Національного банку України від 05 червня 2015 року N 358 "Про віднесення ПАТ "Банк національний кредит" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 5 червня 2015 року N 114 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк національний кредит", яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк національний кредит".

Згідно з постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року N 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ "Банк національний кредит".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 159 від 28 серпня 2015 року визначено про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» з 31 серпня 2015 року та делеговано всі повноваження ліквідатора банку, визначені статтями 37 та 38, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ОСОБА_8

01 жовтня 2015 року ПАТ "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Банк Національний кредит" направив відповідачу ОСОБА_4 лист № 09-15/1 від 28 вересня 2015 року про те, що у відповідності до вимог статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноваженою особою було здійснено перевірку договору про внесення змін до депозитного договору банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01 від 20 листопада 2013 року, та виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". У зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою, банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату йому грошових коштів у розмірі 9 755,35 Євро (а.с. 10, 11 том 1). Відповідачу було запропоновано повернути банку вказані грошові кошти, однак він кошти не повернув.

19 листопада 2015 року відповідачу повторно надіслано повідомлення № 04-08/2144 від 18 листопада 2015 року про виявлення нікчемного правочину та вимогу повернути кошти у розмірі 9 755,35 Євро, про що свідчить опис поштового вкладення та фіскальний чек (а.с. 100, 101, 102 том 2).

На письмові вимоги банку відповідач у позасудовому порядку грошові кошти не повернув, що підтвердив у судовому засіданні представник відповідача.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав про те, що у нього відсутній обов'язок повертати банку кошти, отримані за договором банківського вкладу, оскільки він не отримував повідомлення від ПАТ «Банк національний кредит» щодо встановлення факту нікчемності правочину.

Обрахована станом на 24 вересня 2018 року загальна сума коштів, яку банк просив стягнути з відповідача становить загальний розмір 13 897,26 Євро, з яких 9 103,97 Євро - сума надлишково сплачених процентів за договором банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01 від 20 листопада 2013 року, 4 030,80 Євро - проценти за користування чужими коштами за період з 01 грудня 2015 року по 24 вересня 2018 року на підставі норми статті 536 ЦК України із застосування до спірних правовідносин норму статті 1048 ЦК України за аналогією закону, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 10 грудня 2015 року по 24 вересня 2018 року в сумі 762,49 Євро на підставі статті 625 ЦК України.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, судова колегія виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, спірні правовідносини виникли із договору строкового банківського вкладу, тобто підпадають під правове регулювання глави 71 ЦК України.

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною першою статті 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Водночас у ЦК України відсутні положення щодо превалювання інтересів вкладника над інтересами банку у випадку дострокової вимоги вкладника про повернення строкового вкладу.

Також чинним законодавством України передбачено спеціальні положення, що мають на меті врегулювання таких ситуацій, в яких керівництво банку діє всупереч майновим інтересам очолюваної організації та інших вкладників такого банку.

Так, відповідно до частини другої, пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог.

Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" містить ознаки нікчемного правочину та вимагає застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року N 6-881цс17.

Встановленні колегією суддів фактичні обставини у справі свідчать про те, що зі збільшенням процентної ставки за умовами договору про внесення змін до договору банківського вкладу від 20 січня 2015 року збільшилась сума, яку банк сплатив вкладнику ОСОБА_4 при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, у зв'язку з чим відмовився від власних майнових вимог.

Отже, договір про внесення змін до договору банківського вкладу укладений з порушенням вимог норми пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є нікчемним, тому з відповідача підлягає стягненню сума, яку банк виплатив згідно із цим договором.

Таким чином, не врахувавши зміст та характер позовних вимог ПАТ "Банк Національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Банк Національний кредит", підстави заявленого позову та надавши неправильну юридичну кваліфікацію правовідносинам сторін, суд першої інстанції припустився помилки в застосуванні норм матеріального права.

До того ж, мотивуючи свій висновок про відмову у позові ПАТ "Банк Національний кредит" з тих підстав, що відповідач не отримав повідомлення Фонду про нікчемність правочину, а тому у нього не виникло обов'язку повертати кошти, отримані за договором банківського вкладу, суд першої інстанції не врахував зміст положень частини 5 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до яких вимога про отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину стосується такого способу повернення грошових коштів, як позасудове врегулювання на підставі добровільного виконання обов'язку вкладником, і не застосовується в порядку стягнення коштів за рішенням суду.

Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до боржника з вимогою, оформленою в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в Рішенні від 9 липня 2002 року N 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції колегіє суддів встановлено, що ПАТ "Банк Національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БанкНаціональний кредит" двічі рекомендованим листом направляв на адресу вкладника ОСОБА_4, що зазначена у договорі банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01 від 20 листопада 2013 року, із змінами до нього, письмове повідомлення № 09-15/1 від 28 вересня 2015 року, № 04-08/2144 від 18 листопада 2015 року щодо встановленого факту нікчемності правочину - договору про внесення змін від 20 січня 2015 року та у зв'язку з чим просив повернути грошові коштів у розмірі 9 103,94 Євро (а.с.10, 11 том 1, а.с. 100, 101, 102 том 2).

В свою чергу, відповідач, заперечуючи проти отримання вказаних повідомлень, не надав суду доказів на підтвердження погашення боргу в сумі 9 103,97 Євро при отриманні ним у січні 2018 року постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання заочного рішення Макарівського районного суду Київської області від 28 квітня 2016 року, ухваленого у даній справі, про задоволення позову ПАТ "Банк Національний кредит" із зобов'язанням ОСОБА_4 повернути банку грошові кошти в сумі 9 103,97 Євро, при зверненні ним 07 лютого 2018 року до суду із заявою про перегляд заочного рішення Макарівського районного суду Київської області від 28 квітня 2016 року. Таких доказів не було пред'явлено відповідачем і після скасування заочного рішення та під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанціях.

Враховуючи, що у порушення приписів статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідач борг в сумі 9 103,97 Євро не сплатив, чим порушив права позивача, позовні вимоги ПАТ "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Банк Національний кредит" в частині стягнення грошових коштів у розмірі 9 103,97 Євро, одержаних вкладником на виконання нікчемних умов договору банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01 від 20 листопада 2013 року, із змінами до договору від 20 листопада 2014 року, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Оскільки права та інтереси банка в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання, відповідно підлягає задоволенню також вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми в межах заявленого позивачем періоду з 10 грудня 2015 року по 24 вересня 2018 року в сумі 762,49 Євро, яка за офіційним курсом відповідної валюти до національної валюти станом на 24 вересня 2018 року становить суму 25 161,52 грн.

Перевіряючи вимогу позивача в частині стягнення з відповідача на користь банку процентів за користування чужими коштами на підставі норми статті 536 ЦК України із застосування до спірних правовідносин статті 1048 ЦК України за аналогією закону, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

У справі, яка переглядається, позов подано саме у зв'язку з неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов'язання.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту і невиконання відповідачем обов'язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом.

Плата за прострочення виконання грошового зобов'язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Права та інтереси банка в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що заявлена вимога позивача в частині стягнення з відповідача на користь банку процентів за користування чужими коштами в сумі 4 030,80 Євро є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ "Банк Національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Банк Національний кредит". З ОСОБА_4 на користь ПАТ "Банк Національний кредит" підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 9 103,97 Євро, одержані за договором банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01 від 20 листопада 2013 року, із змінами до договору від 20 листопада 2014 року, та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 25 161,52 грн. В іншій частині вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» слід відмовити.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов ПАТ "Банк Національний кредит" підлягає частковому задоволенню (70,99%), тому за положеннями частини 3 статті 141 ЦПК України понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір, оголошення у пресі) підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 12 502,79 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_4 про стягнення коштів задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса проживання: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» (, адреса реєстрації: 04053, м. Київ, вул. Тургенєвська, 52/58, адреса місцезнаходження: 01032, м. Київ, б-р. Т.Шевченка) грошові кошти у розмірі 9 103,97 Євро, одержані за договором банківського вкладу «Стандартний» № 108577-ДР-01 від 20 листопада 2013 року, із змінами до договору від 20 листопада 2014 року, та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 25 161,52 грн. В іншій частині вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса проживання: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «БанкНаціональний кредит» (, адреса реєстрації: 04053, м. Київ, вул. Тургенєвська, 52/58, адреса місцезнаходження: 01032, м. Київ, б-р. Т.Шевченка) судові витрати у розмірі 12 502,79 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: