Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 761/36733/17-ц

провадження № 61-4886св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - консорціум «Військово-будівельна індустрія» Міністерства оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року в складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Мазурик О. Ф., Стрижеуса А. М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до консорціуму «Військово-будівельна індустрія» Міністерства оборони України про стягнення коштів за порушення строків виплати заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду

м. Києва від 07 червня 2016 року на його користь стягнуто заборгованість із заробітної плати, яка йому не була виплачена при звільненні з урахуванням індексації у розмірі 130 384,04 грн. У зв`язку з тим, що відповідач погоджувався у добровільному порядку виконати рішення був складений графік погашення заборгованості, який підписаний сторонами. Проте до 01 жовтня 2017 року відповідач так і не виконав рішення суду, а тому відповідно до вимог статті 117 КЗпП України зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 16 лютого 2016 року по 31 жовтня 2017 року в розмірі 128 382,20 грн. Вважав, що на підставі положень статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» відповідач повинен компенсувати йому втрату частини заробітної плати за вказаний період. Разом з тим посилався на те, що з вини підприємства порушено гарантовані Конституцією України та законодавством України про працю його право на отримання заробітної плати, що призвело до душевних страждань, оскільки заробітна плата для нього була джерелом існування. Відсутність засобів для проживання та задоволення своїх щоденних потреб, спричинили йому моральні страждання.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 128 382,20 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 01 березня 2016 року по 31 серпня 2017 року у розмірі 20 962,88 грн, а також відшкодувати моральну шкоду - 40 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з консорціуму «Військово-будівельна індустрія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 16 лютого 2016 року по 31 жовтня 2017 року в розмірі 128 382,20 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із несвоєчасною виплатою за період з 01 березня

2016 року по 31 грудня 2016 року в розмірі 20 962,88 грн, що розраховані із щомісячної заробітної плати із відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів та моральну шкоду - 2 000,00 грн, усього - 151 345,08 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на виконання рішення суду не здійснив позивачу виплату заробітної плати у повному обсязі за період з 01 вересня 2014 року по 01 лютого 2016 року та не довів відсутності своєї вини у невиплаті стягнутих коштів рішенням суду

від 07 червня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року апеляційну скаргу консорціуму «Військово-будівельна індустрія» Міністерства оборони України задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 28 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що невиплата позивачу заробітної плати мала місце з часу призначення його головою ліквідаційної комісії консорціуму «Військово- будівельна індустрія» та по день його звільнення з цієї посади, проте відсутні належні та допустимі докази вини відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок щодо своєчасного забезпечення виплати заробітної плати всім працюючим наказом Міністерства оборони України від 12 серпня 2014 року № 526 було покладено на позивача. Крім того між сторонами було укладено графік погашення заборгованості відповідача перед позивачем, який підписаний сторонами, тобто позивач не заперечував проти такого способу виконання рішення суду. Разом з тим виходив з того, що вимоги позивача були заявлені під час знаходження відповідача на стадії ліквідації, тому відсутні підстави для задоволення додаткових вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2019 року ОСОБА_1 подавдо Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що наказом від 30 листопада 2014 року № 30/11 ОСОБА_1 заступника директора ДП «Укрконверс» з 01 грудня 2014 року звільнено із займаної посади згідно статті 38 КЗпП України.

Згідно з довідкою тимчасово виконуючого обов`язки голови ліквідаційної комісії консорціум «Військово-будівельна індустрія» ОСОБА_4 від 08 лютого

2016 року позивач перебував на посаді голови ліквідаційної комісії (керівник підприємства) консорціуму «Військово-будівельна індустрія» з 01 вересня

2014 року по 01 лютого 2016 року і заробітну плату не отримував.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року стягнуто з консорціуму «Військово-будівельна індустрія» на користь ОСОБА_1 130 384,04 грн, яка складається із: заборгованості за заробітною платою у розмірі 109 124,87 грн; компенсації з урахуванням індексу інфляції за період з 01 вересня 2014 року по 01 лютого 2016 року від суми заборгованості за заробітною платою у розмірі 20 707,97 грн.

Відповідач погодився у добровільному порядку виконати вказане рішення суду та 27 липня 2016 року було складено графік погашення заборгованості консорціуму «Військово-будівельна індустрія» перед ОСОБА_1 (з урахуванням нарахованої заробітної плати) (далі - графік), який підписаний головою ліквідаційної комісії консорціуму «Військово-будівельна індустрія» ОСОБА_4 , головним бухгалтером ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Відповідно до зазначеного графіку з 20 серпня 2016 року по 20 серпня 2017 року відповідач зобов`язувався сплатити позивачу 130 384,04 грн, з яких:

104 959,15 грн - сума прийнятого боргу до сплати; 23 469,13 грн - податок на дохід (18 %) та 1 955,76 грн - військовий збір (1,5 %).

На виконання цього рішення та виконавчого листа, який був виданий 14 липня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва, головою комісії з ліквідації консорціуму «Військово-будівельна індустрія» ОСОБА_4 видано наказ від 03 серпня 2016 року № 14-к, яким зобов`язано виплатити ОСОБА_1 у справі

№ 761/6602/16-ц суму у розмірі 104 959,15 грн згідно графіка погашення.

Із копії картки рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2017 року відповідачем, починаючи з 25 липня 2016 року по 29 травня 2017 року перераховано грошові кошти у розмірі 99 335,00 грн. Залишок невиплачених коштів складає 31 048,91 грн.

Згідно зі статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 22 серпня 2014 року консорціум «Військово-будівельна індустрія» знаходиться у стадії припинення і головою комісії з припинення або ліквідатором є ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16.

Статтею п`ятою конвенції Міжнародної організації праці від 23 червня 1992 року № 173 про захист вимог працівників у випадку неплатоспроможності роботодавця, встановлено, що у випадку неплатоспроможності роботодавця вимоги працівників, які випливають із трудових відносин, захищаються за допомогою привілею так, що їх задовольняють за рахунок активів неплатоспроможного роботодавця до того, як непривілейованим кредиторам може бути виплачена їх частка. Відповідно до статті шостої згаданої конвенції, до привілей зокрема відносяться вимоги працівників щодо виплати їм грошових сум, належних до виплати у зв`язку з іншими видами оплачуваної відсутності на роботі за встановлений період, який передує неплатоспроможності чи припиненню трудових відносин.

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційний суд не врахував положення наведених норм закону, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням наведених обставин, правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості та наявність підстав для стягнення з відповідача належних сум апеляційний суд не перевірив.

Без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні вищевказаного позову не можна вважати обґрунтованими і вважати, що у цій справі виконано завдання цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення постановлено з порушенням норм процесуального права (частина третя статті 411 ЦПК). Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково. Рішення апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило