Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа №711/5707/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2019 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Семиволос І.М., Нарадько Л.О.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача

адвоката ОСОБА_2

представника відповідача

адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення права спільної часткової власності та стягнення грошової компенсації, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернуласмя до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права спільної часткової власності та стягнення грошової компенсації. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 29.07.2006р. між сторонами було укладено шлюб, який розірваний за рішенням суду від 21.12.2015р.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.11.2017р. транспортні засоби: автомобіль «ACURA MDX», 2007р. випуску н/з СА 3335АС, загальною вартістю 510000грн., «VOLKSWAGEN Crafter», 2006р. випуску, н/з СА 1138ВВ, вартістю 320000грн., «MERCEDEC-BENZ», 2005р. випуску, н/з СА 4055АР, вартістю 300000грн. поділені між сторонами, із зазначенням ідеальних часток (по Ѕ) без їх реального поділу, а тому фактично на підставі даного рішення у позивача з відповідачем виникло право спільної часткової власності на дане майно.

Позивач вказує, що відповідач одноосібно користується усіма автомобілями, передати позивачеві на її прохання у тимчасове користування автомобіль «ACURA MDX», 2007р. випуску н/з СА 3335АС відмовляється, через що вона фактично не має можливості користуватися своєю власністю і не має доступу до нього. Також не може користуватися й іншими ТЗ. Відповідач дане питання добровільно вирішити не бажає. Крім того, розглянувши справу №711/1357/18, зважаючи на відсутність згоди відповідача на припинення свого права власності, шляхом обміну та отримання в якості компенсації своєї частки у праві власності на вказані автомобілі, а також відсутність доказів неможливості спільного володіння та користування вказаним майном, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Таким чином, позивач вказує, що будучи співвласником трьох автомобілів, реалізувати своє право власності на них позивачеві не видається за можливе.

Зважаючи на те, що автомобіль є неподільною річчю, а також те, що спільне з відповідачем користування спірними ТЗ є неможливим, позивач вважає, що є усі підстав для того, щоб припинити право спільної часткової власності на вказані транспортні засоби, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації у сумі 565000грн., що є Ѕ ідеальною часткою у кожному із спірних автомобілів та визнання права власності на дане рухоме майно за відповідачем. Також просить вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою суду від 11.09.2018р. прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 14.01.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 підтримали викладені у позові обставини та просили задовольнити позовні вимоги. Відповідь на відзив подано не було.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з»явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні. Подано відзив на позов, за яким зазначено, що позивачем не надано до суду доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог; відсутні докази, які б підтверджували вартість транспортних засобів; вважає, що застосування норм ст. 364 та ст. 365 ЦК України є взаємовиключними, оскільки перша застосовується, якщо вимоги про виділ або грошову компенсацію заявляє співвласник, який бажає припинити своє право спільної власності, а друга коли співвласник бажає припинити право спільної власності для іншого співвласника, сплативши грошову компенсацію. Отже, у задоволенні позову слід відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного:

встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.07.2006р., який розірваний за рішенням суду від 21.12.2015р.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.11.2017р. (справа №711/6332/17) поділено майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначши за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини за кожним на автомобілі: автомобіль «ACURA MDX», 2007р. випуску н/з СА 3335АС, «VOLKSWAGEN Crafter», 2006р. випуску, н/з СА 1138ВВ, «MERCEDEC-BENZ», 2005р. випуску, н/з СА 4055АР. Дане судове рішення набрало законної сили.

Дійсно у позові по справі №711/6332/17, позивачем зазначена вартість вказаних транспортних засобів, але як вбачається з тексту судового рішення, відповідач позов не визнав і не згоден з визначеною позивачем вартістю майна та не погодився на грошову компенсацію. Крім того, суд прийшов до висновку, про що зазначено у судовому рішення від 14.11.2017р., - оскільки відповідач не визнав вартість майна, позивачем не надано доказів вартості такого майна у розумінні ст. 57ЦПК України, суд визначену позивачем ОСОБА_1 вартість майна вважає неприйнятною і не використовує під час розподілу майна.

Крім того, відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.05.2018 року (справа №711/1357/18) ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно, шляхом припинення права спільної часткової власності, стягнення грошової компенсації та зобов»язання вчинити певні дії (встановлення порядку користування майном). Дане рішення набрало законної сили.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до частин 1-3 статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч.ч.1-3 ст. 364 ЦК).

Як передбачено ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Як зазначалось, відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

Таким чином, законодавець закріпив не лише обовязок учасників справи сприяти суду у зясуванні обставин справи, а й їх обовязок подавати усі наявні у них докази. Особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і, які подає до суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі.

Як передбачено ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку суд не вважає, що цивільне судочинство (всупереч принципу добросовісності здійснення процесуальних прав) по даній справі використовується не за призначенням, як і відсутні виключні умови, які б давали підстави суду для збирання та витребування доказів з власної ініціативи.

Чинна редакція ЦПК України регламентує строки подання доказів. Так, відповідно до ч.2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч.8 ст. 83 ЦПК, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

За дослідженими матеріалами справи, позивачем до позову долучені лише копія паспорту позивача, код, копія судового рішення від 14.11.2017р. та копія судового рішення від 21.05.2018р.

Між тим, враховуючи норми ст.ст. 76, 82 ЦПК України, обставини, встановлені вказаними судовими рішеннями не дають підстав для задоволення даного позову. Крім того, слід зазначити, що позивачем ОСОБА_1 не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, якими б було підтверджено вартість транспортних засобів. Відповідно, відсутність таких доказів позбавляла відповідача можливості їх спростувати. Безпідставним є посилання позивача на встановлену судом за попередніми справами вартості ТЗ. Під час судового розгляду по даній цивільній справі представником позивача зазначено, що позивач не зверталася до відповідача щодо здійснення огляду автомобілів для визначення їх вартості, в т.ч. проведення експертного дослідження; не подавались до суду заяви про забезпечення доказів щодо проведення такого огляду та задля визначення вартості ТЗ, не заявлялись відповідні клопотання й під час підготовчого провадження по справі. Не знайшли й свого підтвердження доводи сторони позивача про те, що вартість трьох автомобілів визначена з врахуванням порівняльного аналізу таких автомобілів (їх моделей, технічних характеристик тощо), оскільки позивач посилається на, так би мовити, їхню вартість, що вказана ще у судовому рішенні від 14.11.2017 року, а даний позов подано до суду 12.07.2018 року. При цьому, як зазначалось вище, при поділі майна за таким судовим рішенням, суд не визнав вказану позивачем ОСОБА_1 вартість рухомого майна з-за відсутності доказів.

Слід зазначити, що за практикою Верховного Суду України, в разі неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості рухомого майна, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи і такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у звязку з припиненням її права на спільне майно.

Таким чином, правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1, немає, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та, керуючись Конституцією України, ЦК України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 81-84, 89, 141, 263-268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (НОМЕР_1, зареєстрована: ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2) до ОСОБА_4 (код НОМЕР_2, зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_4) про припинення права спільної часткової власності та стягнення грошової компенсації, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: ОСОБА_5