Справа №484/124/19 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/831/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 04 березня 2019 року в приміщенні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області під головуванням судді Маржиної Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

11 січня 2019 року ОСОБА_1 пред`явив до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі - ТОВ «Агрофірма Корнацьких») зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

На підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 01 жовтня 2004 року його батькові ОСОБА_2 , на праві приватної власності належали земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 загальною площею 4,65 га, розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

01 січня 2006 року між його батьком та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» був укладений договір оренди зазначених земельних ділянок строком на 50 років, який зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 15 квітня 2008 року.

Згідно умов договору, отримавши землю в оренду, відповідач зобов`язався сплачувати до 31 грудня кожного наступного року орендну плату у розмірі 785 гривень на рік.

20 травня 2016 року батько помер, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на вказані земельні ділянки.

ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте через брак правовстановлюючих документів на землю, йому в цьому було відмовлено.

Проте, у подальшому, за його позовом, рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року за ним було визнано право власності на вищевказані земельні ділянки в порядку їх спадкування за законом.

Після набуття права власності на землю, він неодноразово звертався до відповідача з вимогою виплатити заборгованість по орендній платі за 2016-2018 роки.

Однак, в порушення п. 9 вказаного договору, відповідач такої вимоги не задовольнив, що, як на його думку, є підставою для розірвання договору оренди землі.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений з батьком, правонаступником по якому він є.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю та розподілено судові витрати.

ТОВ «Агрофірма Корнацьких» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити постанову, якою відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи даний позов, суд 1 інстанції виходив з того, що судом встановлено факт систематичної несплати відповідачем орендної плати позивачу, що є істотним порушенням договору оренди землі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду 1 інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

Статтями 526 і 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (стаття 792 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.21, 23, 24 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

У ч.1 ст.36 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі невиконання зобов`язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 01 січня 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» було укладено строком на 50 років договір оренди земельних ділянок загальною площею 4,65 га із кадастровими номерами НОМЕР_2 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , що розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (а.с.7-8). Реєстрацію договору здійснено 15 квітня 2008 року.

Пунктом 9 договору оренди землі визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі орендодавцю (або його уповноваженому представнику) готівкою відповідної грошової суми із каси Орендаря або перерахуванням її на банківський рахунок орендодавця. Щорічний розмір орендної плати складає фіксовану грошову суму у розмірі 785 гривень 84 копійок.

Таким чином, обов`язок сплачувати орендну плату лежить на орендарю, який повинен капіталізувати її чи в касі підприємства, чи на банківському рахунку орендодавця, чи, за загальним правилом зобов`язального права, на депозиті нотаріальної контори. В будь-якому разі, орендодавець повинен мати можливість вільного доступу до цих коштів, які слід вважати його власністю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. На підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року ОСОБА_1 набув право власності на вищезазначені земельні ділянки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 (а.с.9-12).

У грудні 2018 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 звертався до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» з вимогою про сплату орендної плати (а.с.5).

Письмової відповіді на претензію позивач не отримав. Не отримав він і інформації, коли, де, в якому розмірі і за який час він може отримати орендну плату.

Встановивши зазначені обставини та врахувавши вимоги норм цивільного та земельного законодавства, а також правові позиції вищих судових інстанцій, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту систематичного, а саме протягом 2016-2018 років, невиконання орендарем обов`язків щодо виплати орендної плати ОСОБА_1 , що відповідно до статті 651 ЦК, статті 141 ЗК та статті 32 Закону є підставою для розірвання Договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач не виплачував позивачу орендну плату. На спростування цього, відповідач не надав жодного доказу, як і доказів на підтвердження факту спроби сплатити орендної плати чи її капіталізації, або факту ухилення позивача від її отримання.

Доводи апелянта про те, що товариство було позбавлене можливості виплачувати орендну плату, апеляційний суд вважає непереконливими.

Так, непереборною перешкодою для належного виконання обов`язку з виплати орендної плати відповідач вважає, відсутність письмової заяви орендодавця, як то передбачено абзацом 3 пункту 9 Договору.

Проте, визначене цією нормою правило, передбачає письмове узгодження лише зміни форми розрахунку. Водночас абзацом 4 цього ж пункту прямо визначено, якщо протягом року сторони не погодили форму оплати праці, вважається, що розрахунок по орендній платі буде здійснюватися у грошовій формі на суму, визначену Договором.

Отже, відсутність письмової заяви ОСОБА_1 щодо форми розрахунку не перешкоджало ТОВ «Агрофірма Корнацьких» своєчасно щороку проводити виплату орендної плати позивачеві, належно виконуючи договірні зобов`язання.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного, земельного та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

_________________________

Повний текст постанови складено 08 травня 2019 року.