Постанова

Іменем України

15 квітня2019 року

м. Київ

справа № 335/6544/14-ц

провадження № 61-846св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_5,ОСОБА_4,третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Пянтковська Оксана Григорівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 17 квітня 2015 року у складі судді Гашук К. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 15 липня 2000 року між нею та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який розірвано 05 березня 2014 року.

За період перебування в шлюбі ними було придбано відповідне рухоме і нерухоме майно, яке зареєстровано у встановленому законом порядку за відповідачем та існує на час розгляду справи. Оскільки, ОСОБА_5 не визнає права позивача на спірне майно, ОСОБА_4 звернулась з вищевказаним позовом до суду.

На підставі вищевикладеного, уточнивши позовні вимоги,ОСОБА_4 просила визнати спільним майном подружжя, набутим сторонами за час шлюбу: автомобіль Audi А6; автомобіль Nissan Rouge,; автомобіль Toyota RAV4; нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 (нежитлове приміщення V, VIII, літ А-9, А (1), торгового залу № 2, площею 50 кв. м, що спільно із часткою ОСОБА_7 складає 2/25 частини нежитлових приміщень V, VIII, літ А-9, А (1); стягнути з ОСОБА_5 на її користь компенсацію вартості 1/2 частки вищезазначеного спільного майна подружжя, виходячи із його реальної вартості, підтвердженої документально.

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Пянтковська Оксана Григорівна, про визнання недійсним договору дарування, поділ спільного майна подружжя, визнання права особистої приватної власності.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що до офіційного оформлення розірвання шлюбу, сторони у справі здійснили добровільний розподіл спільного майна подружжя, вчинили певні дії для його розподілу, однак ОСОБА_4 наміру виконувати в повному обсязі домовленість про добровільний розподіл майна немає.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_5 просив визнати недійсним договір від 21 лютого 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в частині дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1; поділити спільне майно подружжя наступним чином: визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, автомобіль Toyota RAV4, виділити ОСОБА_5 на його частку автомобіль Nissan Rouge; визнати за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на 1/25 часток нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 в приміщенні V, VIII, літ. А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50 кв. м, що спільно із часткою ОСОБА_7 складає 2/25 частин нежилих приміщень V, VIII, літ А-9, А (1); визнати за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на автомобіль Audi А6; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 компенсацію вартості 1/2 частини спільного майна подружжя у розмірі 287 741 грн; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1/2 частку сплаченої ним заборгованості за кредитним договором з відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» у розмірі 14 618,01 грн; стягнути з ОСОБА_4 безпідставно набуті кошти в сумі 40 000 дол. США, що на момент подання позовної заяви складало 644 600,95 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2015 року, з урахуванням ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2015 року про виправлення описки, позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на автомобіль Audi А6, державний номер НОМЕР_1.

Визнано об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 автомобіль Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2 та 1/25 частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 в приміщенні V, VIII, літ А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50,0 кв. м, що спільно із часткою ОСОБА_7 складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VIII, літ. А-9, А (1).

В рахунок поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_4 та визнано за нею право власності на автомобіль Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_3.

В рахунок поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_5 1/25 частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 в приміщенні V, VIII, літ А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50,0 кв. м, що спільно із часткою ОСОБА_7 складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VIII, літ. А-9, А (1).

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості 1/2 частини спільного майна подружжя в сумі 1 565 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1/2 частину сплаченої ним заборгованості за кредитним договором в розмірі 14 618,01 грн.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що встановивши обсяг спільно нажитого майна сторін у справі, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувавши джерело і час його придбання, дійшов висновку про наявність правових підстав для його поділу. При цьому, задовольняючи зустрічні позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_5 права особистої приватної власності на автомобіль Audi А6, місцевий суд виходив з того, що відповідний транспортний засіб не підлягає включенню до складу спільно набутого майна подружжя і не може бути предметом поділу між ними, оскільки задовго до його придбання сторони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства і стали проживати окремо один від одного.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що суд всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Рішення місцевого суду в частині відмови в позові ОСОБА_5 щодо визнання недійсним договору дарування 1/2 частки квартири колегією суддів не переглядалося.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У січні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції при перегляді рішення місцевого суду було залишено поза увагою, висновки ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року про те, що між сторонами не було встановлено режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України, а тому щодо спірного майна у вигляді автомобіля Аudi А6, не виникли правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбачені статтею 120 СК України. Отже, такий транспортний засіб в даному випадку повинен враховуватися при визначенні загальної маси спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу, а також можливих варіантів поділу. Крім тогоОСОБА_4 не погоджується з висновками судів щодо розміру стягнутих коштів в рахунок компенсації вартості 1/2 частини спільного майна подружжя.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 15 липня 2000 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 укладено шлюб, який 05 травня 2014 року було розірвано, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.

Установлено, що за період перебування у шлюбних відносинах та до їх фактичного припинення подружжям було придбано наступне майно:

10 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу автомобіль Toyota RAV 4, реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю 201 000 грн;

10 квітня 2008 року автомобіль Nissan Rouge, реєстраційний номер НОМЕР_4, вартістю 183 500 грн, який 29 березня 2014 року, вже після розірвання шлюбу, ОСОБА_5 перереєстрував на підставі довідки-рахунку;

18 лютого 2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу КияницеюН. В., спільно із ОСОБА_7 у рівних частках, нежиле приміщення на АДРЕСА_4 в приміщенні V, VІІІ, літ. А-9, А (1), торгового залу № 2а, площею 50 кв. м, що складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VІІІ, літ. А-9, А (1), вартістю 57 481 грн, а відповідно на частку подружжя припадає 1/25 частини зазначених приміщень вартістю 28 740,50 грн.

За період спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 придбано майно (з урахуванням проданого ОСОБА_5 автомобіля Nissan Rouge, реєстраційний номер НОМЕР_4) на загальну суму 398 870 грн, тобто частка на кожного із подружжя у грошовому виразі становить 199 435 грн.

27 лютого 2014 року, через місяць після подання спільної заяви про розірвання шлюбу та за декілька днів до офіційного оформлення сторонами розірвання шлюбу в органах РАЦС, ОСОБА_5 придбав у власність автомобіль Аudi А6, державний номер НОМЕР_1, вартістю 480 000 грн, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, виданим 27 лютого 2014 року, та видатковою накладною.

Установлено фактичне припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 з 29 вересня 2013 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України).

Установлено, що з 29 вересня 2013 року, тобто до придбання автомобіля Аudi А6, сторони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства, цей автомобіль придбано після подання сторонами 28 січня 2014 року заяви про розірвання шлюбу та за 6 днів до отримання свідоцтва про розірвання шлюбу. Враховуючи наведене вказаний транспортний засіб не повинен включатися до складу спільно набутого майна подружжя і не може бути предметом поділу між подружжям.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до частини 6 статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Тому, в цій частині дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на автомобіль Audi А6.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суди попередніх інстанцій, встановивши, що інше спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення первісних та зустрічних позовних вимог про визнання об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідного майна з урахуванням презумпції спільності майна.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що спірне майно, зокрема автомобіль Аudi А6 набуто в період перебування сторін справи у шлюбі, а та обставина, що транспортний засіб зареєстровано за відповідачем, не позбавляє її права на частку у такому майні, не заслуговують на увагу, оскільки спірний автомобіль придбаний ОСОБА_5, який подав до суду належні та допустимі докази про те, що спірне майно відповідно до положень статті 57 СК України було набуте ним у період фактичного припинення шлюбних відносин, за кошти, які належали йому особисто, тому є підставою спростування презумпції спільності майна подружжя.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 17 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С.Висоцька

В. В.Пророк