ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року м. Чернівці

справа № 2-1113/11

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Герман Я.І.

учасники справи

позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 липня 2011 року, головуючий у першій інстанції Іщенко І.В.,

встановив:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у червні 2011 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Зазначало, що між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030, за яким Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зобов»язалося надати ОСОБА_2 кредит в сумі 10479 доларів США на строк до 14 листопада 2012 року, а ОСОБА_2 зобов»язався повернути Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» грошові кошти, сплатити проценти та винагороду.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» посилалося на невиконання ОСОБА_2 зобов»язання з сплати кредиту в

Справа №21113/11 Головуючий у 1 інстанції Іщенко І.В..

Провадження №22-ц/822/383/19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

сумі 5661 доларів США 15 центів, процентів в сумі 622 долари США 51 цент, комісії в сумі 120 доларів США 01 цент, пені в сумі 859 доларів США

98 центів, штрафу в сумі 31 долара США 41 цента фіксованої частини, 363 доларів США 18 центів процентної складової.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_2 за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 грошові кошти в сумі 7658 доларів США 24 центи.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 липня 2011 року позов задоволено, постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 грошові кошти в сумі 7658 доларів США 24 центи.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 4 лютого 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 липня 2011 року залишено без задоволення.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 липня 2011 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Зазначає про неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, здійснення Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» підвищення відсоткової ставки у односторонньому порядку, звернення Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до суду із пропуском строку позовної давності.

Посилається на напорушення вимог, встановлених ст.549 ЦК України, 61 Конституції України, покладення на ОСОБА_2 відповідальності з сплати штрафу і пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності.

У відзиві на апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 липня 2011 року наведеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.526, ч.2 ст.1050 ЦК України та вважав, що з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» підлягають стягненню за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 грошові кошти в сумі 7658 доларів США 24 центи.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на невиконання зобов»язання ОСОБА_2, розрахунок Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030, за яким Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зобов»язалося надати ОСОБА_2 кредит в сумі 10479 доларів США на строк до 14 листопада 2012 року, а ОСОБА_2 зобов»язався повернути Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» грошові кошти, сплатити проценти та винагороду.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

На підставі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

За змістом п.2.3.3 договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 банк має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов»язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення у випадках затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарних місяць, перевищення сумою заборгованості суми кредиту більше як на 10%, несплати більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту, іншого істотного порушення умов договору.

З розрахунку Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 вбачається невиконання ОСОБА_2 умов договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 з липня 2008 року.

З огляду на наведене підлягає захисту право Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на дострокове повернення грошових коштів за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов'язок суду.

На підставі пункту 5.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 , форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку, дату здійснення останньої (попередньої) операції, дату здійснення поточної операції, код банку, у якому відкрито рахунок, код валюти, суму вхідного залишку за рахунком, код банку-кореспондента, номер рахунку кореспондента, номер документа, суму операції (відповідно за дебетом або кредитом), суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку, суму вихідного залишку.

З приєднаного до матеріалів справи розрахунку заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 вбачається нарахування відсотків до 1 листопада 2008 року за ставкою 12 %, з 1 листопада 2008 року - за ставкою 14 %.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до частини 1-3 ст. 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на час укладення між сторонами кредитного договору, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За змістом частини 4, 6 ст.1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

У абз.1 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснино, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

За змістом абз.3,4 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст.ст.641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному ч.6 ст.1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст.1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

На підставі п.2.3.1 договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого на момент укладання цього договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 20 днів до вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів , на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахування у пенсійний фонд, середньозважена ставка за кредитами або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про захист споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Це правило стосується форми змін умов договору (змін порядку повернення кредиту, процентної ставки).

За змістом статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 1056-1 ЦК України боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Таким чином, вищезазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину.

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Матеріали справи не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_2 про підвищення відсоткової ставки.

За змістом пункту 3.3 договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 нарахування відсотків, а також винагород, передбачених пунктами 6.2 та 7.1 договору здійснюється в останню дату іх сплати, зазначену пунктом 7.1, при цьому відсотку розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році.

Тому відсотки за період з 1 листопада 2008 року по 18 квітня 2011 року слід нараховувати у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, що становить 1001 долар США 47 центів (сума боргу 5661 долар США 15 центів :100 * 12% : 360 * кількість днів 901).

З огляду на наведене та зарахування Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» сплати процентів у травні 2010 року в сумі 1542 доларів США 43 центів підстав для стягнення з ОСОБА_2 за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 процентів немає.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

У Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)

зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Наведені положенням ч.2 ст.215 ЦК України встановлюють виняток із загального правила ч.1 ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справ судом у межах заявлених особами вимог.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

На підставі абз.2 п.5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справі про визнання

правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Пунктом 3.1.Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

На підставі абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час вчинення правочину, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Таким чином, умова п.7.1 договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 про сплату щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми кредиту на придбання автомобіля є нікчемною за своєю правовою природою на час укладення правочину.

За змістом абз.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної винагороди за обслуговування кредиту, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» не зазначило, які саме послуги за вказану комісію надаються ОСОБА_2

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 викладена правова позиція про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Ураховуючи наведене підстав для покладення на ОСОБА_2 обов»язку за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 із сплати комісії немає.

Відповідно до частини 1та 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання, зокрема у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на подвійну відповідальність за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором

За змістом п.4.1 договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує пеню у розмірі, який визначений у пункті 7.4 договору за кожний день прострочки.

На підставі п.7.4 договору при порушенні позичальником зобов»язань із погашення кредиту, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн.

Пунктом 4.3 правочину встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов»язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Враховуючи вищевикладене штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за договором.

Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15.

Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру.

Враховуючи принципи справедливості і розумності, обставини справи підлягає стягненню нустойка у вигляді штрафу в сумі 250 грн. та 283 долари США 06 центів.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 липня 2011 року підлягає зміні.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_2, на які є посилання в апеляційній скарзі, про подання Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» позову поза межами строку позовної давності.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц.

Натомість, з приєднаного до матеріалів справи повідомлення про вручення поштового відправлення Першотравневого районного суду м.Чернівці вбачається фіксація отримання відповідачем ОСОБА_2 кореспонденції 2 липня 2011 року (а.с.26).

Отже, судом першої інстанції розглянуто справу за відсутності ОСОБА_2, щодо якого наявні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Тому відсутні підстави для вирішення апеляційним судом заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково в сумі 5944 долари США 21 центів та 250 грн., що становить 78 відсотків.

Встановлено, що публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» сплачено судовий збір при поданні позову в сумі 609 грн. 60 коп. за платіжним дорученням публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» №PROMB0420B00MK від 20 квітня 2011року.

Отже, з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позову в сумі 475 грн. 49 коп.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 липня 2011 року змінити.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредиту від 15 листопада 2007 року № CVHMAE00000030 кредит в сумі 5661 долар США 15 центів, штраф в сумі 250 грн. та 283 долари США 06 центів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати в сумі 475 грн. 49 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 2 травня 2019 року.

Головуючий - підпис (Половінкіна Н.Ю.)

Судді - підписи (Кулянда М.І., Одинак О.О.)

З оригіналом згідно: