ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1122/19 Номер провадження 22-ц/814/1263/19Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В.М. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Триголова В.М., Лобова О.А.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2019 року у справі за поданням старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за кордон,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року старший державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі Шевченківського ВДВС м. Полтава ГТУЮ в Полтавській області), звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_2 за межі України.

В обґрунтування подання державний виконавець вказував, що на виконанні Шевченківського ВДВС м. Полтава ГТУЮ в Полтавській області знаходиться виконавче провадження 51270820 з виконання Виконавчого напису № 623 виданого 26 травня 2016 року про стягнення із ОСОБА_2 боргу у розмірі 533 991,10 грн.

За вказаним виконавчим документом відповідно до статей 3, 4, 24, 25, 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавцем 02 червня 2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Копію постанови направлено за вих.№23550 сторонам виконавчого провадження.

Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Державним виконавцем 03 червня 2016 року винесено постанову про арешт майна боржника, відомості про яку внесено до відповідних реєстрів. На виявлені рахунки 08 червня 2016 року накладено арешт.

Боржник ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження 16 червня 2016 року, про що міститься відмітка в матеріалах справи, що підтверджує обізнаність останнього у необхідності своєчасного та в повному обсязі виконання виконавчого документа.

Згідно відповіді АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬЙ» від 24 червня 2016 року кошти на рахунку відсутні.

У період з 29 липня 2016 року по 14 квітня 2017 рік провадження зупинено згідно ухвали Новосанжарського районного суду Полтавської області від 19 липня 2016 року.

Як вбачається з відповіді Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця поживання фізичних осіб від 20 січня 2017 року боржник ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

У період з 23 травня 2017 року по 13 вересня 2018 року провадження зупинено згідно ухвали Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року.

Згідно заяв стягувача від 11 вересня 2018 року та від 07 лютого 2019 року боржник має майно за кордоном та потенційну можливість проживання за кордоном.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 вересня 2018 року за боржником значиться нерухомість за адресою: АДРЕСА_2.

Виходами державного виконавця 25 вересня 2018 року за адресами: АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2, перевірити майновий стан боржника не представилося за можливе, про що складено акти д/в.

Державним виконавцем 22 жовтня 2018 року на всі рахунки відкриті в Філія-Полтавське обласне управління АТ «Ощадбанк», ПАТ «Полтава-банк», АТ «РАЙФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», ПАТ «ОТП Банк», АТ «УкрСиббанк», ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Ідея Банк», ПАТ «Кредобанк», ПАТ «УКРСОЦБАНК» накладено арешт коштів.

Згідно відповіді банків боржник не має відкритих рахунків в ПАТ «КРЕДОБАНК», АТ «Ідея Банк», АТ «Укрсоцбанк».

Відповідно до відповіді АТ «Укрсиббанк» від 30 жовтня 2018 року наявні рахунки.

Згідно відповіді ПАТ "Державний ощадний банк України" від 29 жовтня 2018 року рахунок боржника має спеціальний режим використання.

За повідомленням Державної прикордонної служби України від 05 жовтня 2018 року ОСОБА_2 неодноразово перетинав кордон України та має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1

Маючи реальну можливість погашення заборгованості боржник ухиляється від виконання.

У період з 03 грудня 2018 року по 08 лютого 2019 року провадження зупинено згідно ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2018 року.

Державний виконавець також вказував, що враховуючи викладене, рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від виконання його, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2019 року подання старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Полтава ГТУЮ в Полтавській області задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 до виконання зобов'язань покладених на нього Виконавчим написом № 623, виданим 26 травня 2016 року про стягнення боргу 533 991, 10 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що подання підлягає задоволенню, оскільки на теперішній час заборгованість за виконавчими документами не погашена.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2, який мотивував свою апеляційну скаргу тим, що обмеження щодо виїзду за кордон можливе у разі умисного ухилення він виконання зобов'язання, в той же час він від виконання рішення суду не ухилявся.

Просить ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2019 року про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду йому за кордон скасувати, а в задоволенні подання старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Полтава ГТУЮ в Полтавській області - відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу начальник Шевченківського ВДВС м. Полтава ГТУЮ в Полтавській області просить ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2019 року залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Начальник Шевченківського ВДВС м. Полтава ГТУЮ в Полтавській області вважає, що ухвала суду постановлена із дотриманням вимог чинного законодавства, оскільки божник маючи реальну можливість погашення заборгованості ухиляється від виконання виконавчого напису.

Також відзив на апеляційну скаргу подала ОСОБА_5, яка зазначила, що з доводами апеляційної скарги не згодна, вважає, що боржник ухиляється від сплати заборгованості. Просила ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення боржника, старшого державного виконавця, стягувача, приходить до такого висновку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Як вбачається з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи подання суд першої інстанції виходив із того, що подання підлягає задоволенню, оскільки на теперішній час заборгованість за виконавчим документом не погашена.

Проте, колегія суддів не може погодитися із рішенням суду першої інстанції виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 260 ЦПК України ухвала суду складається, зокрема, із мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Проте, при постановленні ухвали суд першої інстанції не мотивував свій висновок про необхідність застосування до боржника тимчасового обмеження щодо виїзду за кордон, лише пославшись на те, що подання підлягає задоволенню, оскільки на теперішній час заборгованість за виконавчим документом не погашена.

Разом з тим, перевіряючи наявність підстав для застосування щодо боржника обмежень, вказаних у поданні старшого державного виконавця колегія суддів звертає увагу, що за правилами ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Частиною 3 ст. 441 ЦПК України передбачено, що суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Одним із принципів у цивільному судочинстві є принцип пропорційності (ст. 13 ЦПК України). Дотримання засад співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, крім іншого, передбачено п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження»

При цьому, колегія суддів вважає, що ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Аналізуючи матеріали справи колегія суддів приходить до переконання, що невиконання рішення суду зумовлено не умисними діями боржника, а об'єктивними причинами, в тому числі, пов'язаними з зупиненням виконавчого провадження.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що страшим державним виконавцем не надано доказів наявності можливості боржника добровільно виконати рішення суду, зокрема наявність у нього грошових коштів на добровільну сплату боргу.

Щодо наявності нерухомого та рухомого майна, то після накладення арешту на майно боржника (03 червня 2016 року) у нього відсутня можливість самостійного реалізувати це майно, а доказів перешкод у реалізації вказаного майна суду не надано.

Так, в частині реалізації автомобіля, який переданий на зберігання боржнику, як пояснила старший державний виконавець, пакет документів для передачі автомобіля на реалізацію повністю не підготовлений.

Щодо нерухомого майна, то відсутні дані вважати, що саме ОСОБА_2 умисно перешкоджає вчиненню дій по його опису.

Крім того, як передбачено ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території (ч.1).

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною (ч.2).

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (ч.3).

Права, викладені в п. 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільств (ч.4).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Для України вона набрала чинності 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При цьому, у Європейського суду з прав людини склалася з цього питання стала практика.

Так, у справі «Рінер проти Болгарії» Європейський суд з прав людини відмітив, що дотримуючись принципу пропорційності, заборона на виїзд з країни на підставі несплати податків може бути виправдано, якщо служить метою стягнення заборгованості. Таким чином, таке обмеження не може бути перетворено у вид покарання відносно неможливості сплати.

Хоча вказане рішення стосується обмеження виїзду, пов'язаного із несплатою податків, на думку колегії суддів, принцип пропорційності та неможливості використання тимчасового обмеження виїзду за кордон як покарання можна застосувати і до відносин, пов'язаних із виконанням рішень у цивільних справа.

Слід зауважити, що у справі «Хлюстов проти Росії» (скарга № 28975/05)Європейський суд з прав людини в пунктах 85 -92 виклав свою позицію щодо обмеження особи на виїзд за межі країни.

Так, Європейський суд звернув увагу, що він перевіряв відповідність обмежень пересування, які були накладені в різних умовах: заборона на виїзд, накладений як міра поліцейського контролю за особою, підозрюваним в зв'язках з мафією (див. Рішення у справі Лабіта, §§ 193-197); вилучення, як частина з'ясування обставин на місці, і подальша конфіскація паспорта особи, яка не переслідується в кримінальному порядку, і не вважається свідком у кримінальному провадженні (див. рішення у справі Бауманна, §§ 65-67); заборона банкруту на від'їзд з місця проживання в ході процесу з питань банкрутства (див. «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), № 32190/96, §§ 96-97, ECHR 2003 IX); вилучення паспорта заявника за відмову платити штраф митній службі (див. «Напіджало проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), № 66485/01, §§ 78-82, 13 листопада 2003 року); зобов'язання не переховуватися, покладене на підозрюваного в ході провадження у кримінальній справі стосовно нього (див., крім інших прикладів, «Федоров і Федорова проти Росії» (Fedorov and Fedorova v. Russia), № 31008/02, §§ 39-47 , 13 жовтня 2005 року; «Антоненков і інші проти України» (Antonenkov and Others v. Ukraine), № 14183/02, §§ 59-67, 22 листопада 2005 року; «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine ), №15007 / 02, §§ 90-97, 7 грудня 2006 року; «Хайдслсібейді проти Азербайдсхсана» (Hajibeyli v. Azerbaijan), № 16528/05, §§ 60-69, 10 липня 2008 року; «Македонський проти Болгарії» (Makedonski v. Bulgaria), №36036 / 04, §§ 39-46, 20 січня 2011 року; «Пфайфер проти Б олгаріі» (Pfeifer v. Bulgaria), №24733 / 04, §§ 55- 58, 17 лютого 2011 року; «Прешер проти Болгарії» (Prescher V. Bulgaria), № 6767/04, §§ 47-52, 07 червня 2011 року; і «Мядеюік проти Польщі» (Miazdzyk v. Poland), №. 23592/07, §§ 33-42, 24 січня 2012 року); обмеження на переміщення, накладене за відмову платити заборгованість по податках (див, «Рінер проти Болгарії» (Riener v. Bulgaria), № 46343/99, §§ 118-130, 23 травня 2006 року); обмеження переміщення, накладене у звязку з володінням відомостями, що становлять державну таємницю (див. «Бартіка проти Росії» (Bartik V. Russia), № 55565/00, §§ 44-52, ECHR 2006-XV, і «Солтисяк проти Росії» (Soltysyak V. Russia), № 4663/05, §§ 46-54 10 лютого 2011 року).; постанови суду, що забороняють вивіз неповнолітніх дітей в іншу країну (див. «Діаманті і Пелліччіоні проти Сан Марино» (Diamante and Pelliccioni v. San Marino), № 32250/08, §§ 214-215, 27 вересня 2011 року); і заборона на виїзд, накладений за порушення імміграційних правил іншої країни (див. «Стамос проти Болгарії» (Stamose v. Bulgaria), № 2 9 7 1 3/0 5, §§ 33-37, 27 листопада 2012 року). Суд також вивчив обмеження, які, як і в цій справі, були накладені на заявників за несплату боргу за постановою суду приватній особі (див. Рішення у справі Ігнатова, згадане вище, §§ 36-41, і справа Гочев, згадане вище, §§ 49 -57).

Оцінюючи відповідність обмежень переміщення, накладених в цих справах на заявників Європейський суд з прав людини брав до уваги різні чинники.

У ряді справ проти Італії Суд встановив, що обмеження переміщення, які були накладені автоматично на весь термін тривалості процесу з питань банкрутства та залишалися в силі на протязі довгих термінів, що коливалися від 13 до більш ніж 24 років, були невідповідними, навіть якщо не було вказівок на те, що заявник хотів покинути місце свого проживання або, що в дозволі на це коли-небудь було відмовлено (див. рішення у справі Луордо, згадане вище, § 96; «Бассанио проти Італії» (Bassani v. Italy), № 47778/99, §§ 23-25 11 грудня 2003 року; «Нерон проти Італії» (Neroni v. Italy), №7503 / 02 , §§ 26-28, 22 квітня 2004 року; і «Гоффі проти Італії» (Goffi р Italy), № 55984/00, §§ 19-21, 24 березня 2005 року). З іншого боку, в разі, коли обмеження на виїзд діяло протягом шести місяців, Суд вважав, враховуючи короткий термін обмеження, що воно було пропорційним переслідуваній меті (див. Рішення у справі Даміані і Пелліччіоні, згадане вище, § 214).

В іншій групі справ, в яких зобов'язання не залишати місце їх проживання було накладено в контексті кримінального провадження стосовно заявників, але не застосовувалося автоматично в ході всього процесу, і було значно коротше, ніж у справі Луордо, Суд вважав, що в обставинах цих справ один тільки термін дії обмеження був недостатнім для того, щоб зробити висновок, що обмеження було невідповідним, а тому було необхідно враховувати всі інші фактори. Зокрема, в справах Федорова і Федорової (згадано вище, § 44) і Антоненкова і інших (згадано вище, § 64), Суд порахував, що було доречним, при оцінці пропорційності обмежень, переконатися, чи хотіли заявники покинути місце їх проживання, і чи зверталися вони з такими запитами до національних органів влади, і, якщо так, то чи було відмовлено в такому дозволі.

У справах, де обмеження переміщення було накладено на заявників, які були учасниками кримінального, адміністративного або іншого провадження, Суд вивчав, чи були підстави, на яких влада накладала і продовжувала обмеження і / або відмовляла їм у знятті їх, відповідними і достатніми (див. рішення у справі Лабіта, згадане вище, §§ 196-197; справа Бауманна, згадане вище, § 65-67; у раз Напіджало, згадане вище, §§ 78-82).

У справі Солтисяка, згаданій вище, в якій обмеження на виїзд були накладені на заявника з огляду на його володіння відомостями, що становлять державну таємницю, Суд взяв до уваги наявність спільних європейських та міжнародних принципів у цій сфері.

Європейський суд з прав людини крім того, послався, що у справі Гочев (згаданій вище, §§ 49-50) Суд коротко узагальнив принципи щодо оцінки необхідності заходів, обмежуючих свободу пересування, в такий спосіб:

«49. Відносно пропорційності обмеження, накладеного через несплату боргів, Суд нагадує, що воно обумовлено тільки поки переслідує законну мету забезпечення виплати зазначених боргів (див. «Напіджало проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), №66485 / 01, §§ 78 по 82, 13 листопада 2003 року). Більш того, навіть будучи обґрунтованою на початку, міра обмеження свободи пересування особи може стати невідповідною і порушувати право особи, якщо автоматично поширюється на довгий термін (див. «Луордо проти Італії» (Luordo V. Italy), №32190 / 96, § 96 , ECHR 2003 IX; «Фёлдес і Фёлдесне Хаджіко проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), № 41463/02, § 35, ECHR 2006 -…; і дало Рінер, згадане вище, § 121).

У будь-якому випадку, національна влада зобов'язана забезпечити, щоб втручання в право особи на виїзд з країни, спочатку і в ході його продовження, було виправдано і пропорційно з урахуванням обставин. Вони не повинні продовжувати заходи, що обмежують свободу пересування особи, на довгі терміни без регулярного перегляду їх обґрунтованості (див. Рішення у справі Рінер, згадане вище, § 124, і Фёлдес і Фёлдесне Хайдоюік (Foldes and Foldesne Hajlik), згадане вище, § 35). Такий перегляд має, зазвичай, проводитися, принаймні в останній інстанції, судами, так як вони можуть запропонувати кращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процесу (див. «Сіссаніс проти Румунії» (Sissanis v. Romania), № 23468/02, § 70, 25 січня 2007 р.) Межі судового розгляду повинні давати суду можливість прийняти до уваги всі фактори, включаючи ті, що стосуються пропорційності заходів обмеження (див., Mutatis mutandis, «Ле Компте, Ван Лёйвен іД е Мейер проти Бельгії» (he Compte, Van Leuven and De Meyere v . Belgium) 23 червня 1981 р § 60, Series A № 43) …

При цьому, Європейській суд з права людини погодився з владою, що з метою виконання вимог ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу №1 державна влада зобов'язана надавати необхідну допомогу кредитору у виконанні судових рішень проти приватних осіб. Така допомога може бути надана, наприклад, через службу судових приставів або процедуру банкрутства (див. «Анохін проти Росії» (Anokhin v. Russia) (dec.), 31 травня 2007 року) Проте, Суд вважає, що заходи, прийняті для надання такої допомоги, так як вони втручаються в права, що захищаються ст. 2 Протоколу ХР4, повинні бути необхідними в демократичному суспільстві.

Повертаючись до аналізу обставин даної справи, колегія суддів, із урахування практики Європейського суду з прав людини приходить до переконання, що обмеження виїзду ОСОБА_2 за кордон при відсутності переконливих доказів його ухилення від виконання рішення суду при наявності накладеного арешту на рухоме та нерухоме майно, порушує принцип співмірності і не слугує меті стягнення боргу, а фактично перетворюється на покарання боржника.

За вказаних обставин, судове рішення підлягає скасуванню, із ухваленням нового про відмову у задоволенні подання старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Полтава ГТУЮ в Полтавській областіпро встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2019 року - скасувати.

У задоволенні подання старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текс постанови виготовлено 26 квітня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді В.М. Триголов

О.А. Лобов