Єдиний унікальний номер судової справи 473/1039/19
Номер провадження 22-ц/812/713/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова
Іменем України

15 квітня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу, яка постановлена Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 07 березня 2019 року, під головуванням судді Ротар М.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація.
В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 31 липня 2014 року був призваний до лав Збройних Сил України Вознесенським ОРВК Миколаївської області у зв`язку з мобілізацією.
У період з 06 серпня 2015 року по 23 вересня 2015 року заявник брав участь у бойових діях на території Донецької області, що велись з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
В результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України, 14 серпня 2015 року ОСОБА_1 отримав травму поблизу населеного пункту міста Авдіївка Донецької області.
Після повернення з відрядження із зони бойових дій в Донецькій області, в період з 02 жовтня 2016 року по 26 жовтня 2016 року заявник знаходився на стаціонарному лікуванні в Українському державному медико-соціальному центрі ветеранів війни, а з 30 березня 2017 року по 18 квітня 2017 року у Вознесенському ЦПМСД.
25 травня 2016 року ОСОБА_1 пройшов огляд у Військово-лікарській комісії Південного регіону Міністерства оборони України, за висновками якої встановлено, що травма заявника є наслідком мінно-вибухової травми, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку у вигляді посттравматичної та дисциркулярної енцефалопатії ІІ ст., з цефалгічним, астено-невротичним, вестибуляторним синдромами, мнестичним зниженням, диссомнеєю, пов`язана із захистом Батьківщини. В насідок чого заявник отримав групу інвалідності (довідка МСЕК серія 12ААА №268200 від 01 червня 2017 року).
Заявник вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
В заяві ОСОБА_1 посилався на те, що звернення до суду, обумовлено, тим, що він має на меті визначити свій статус як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03 липня 1954 року, проте встановлення факту поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в іншому порядку, окрім як у спосіб звернення до суду, не передбачено законодавством України.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд встановити юридичний факт отримання ним травми при виконанні обов`язку військової служби 14 серпня 2015 року поблизу населеного пункту міста Авдіївка Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Ухвалою судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2019 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала судді міськрайонного суду мотивована тим, що діючим законодавством України визначено порядок встановлення факту отримання поранення під час виконання бойового завдання, що виключає можливість встановлення цього факту в судовому порядку в порядку цивільного судочинства за правилами окремого провадження. Окрім того, судами не можуть розглядатися заяви про встановлення фактів одержання поранень при виконанні обов`язків військової служби, тобто не можуть встановлюватися у порядку цивільного судочинства (окремого провадження) і причини одержання таких поранень (захворювання).
Колегія суддів не в повному обсязі погоджується з такими висновками міськрайонного суду, з огляду на наступне.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи (ч.1 ст.294 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:
1) родинних відносин між фізичними особами;
2) перебування фізичної особи на утриманні;
3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;
4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;
5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;
6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;
7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;
8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;
9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Зі змісту зазначених норм права, а також роз`яснень, наданих судам у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» слідує, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.
Як вбачається з матеріалів справи, 31 липня 2014 року ОСОБА_1 був призваний до лав Збройних Сил України Вознесенським ОРВК Миколаївської області у зв`язку з мобілізацією і зарахований у команду пп НОМЕР_1 (а.с.24-28).
З 06 серпня 2015 року по 23 вересня 2015 року ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції у с. Успенівка Донецької області (а.с.29).
Згідно витягу з наказу командира військової частини пп НОМЕР_1 від 11 квітня 2016 року, старший лейтенант ОСОБА_1 , при проходженні служби 14 серпня 2015 року одержав травму (а.с.78-79).
У зв`язку з отриманими пораненнями заявник проходив лікування та реабілітацію в медичних закладах (а.с.83,84-85).
Зі змісту заяви слідує, що метою встановлення такого юридичного факту є визначення статусу заявника як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі - Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій.
Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані застосовувати положення Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.
Положеннями ст.13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.
Частиною четвертою ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону України датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.
Дійсно факт поранення в судовому порядку встановлений бути не може, проте, обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що поранення при виконанні військової служби 14 серпня 2015 року у районі міста Авдіївка Донецької області ОСОБА_1 отримав внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, останній акцентував увагу на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним пораненням та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.
Отже, по суті факт поранення був обґрунтуванням необхідності встановлення іншого факту, а зі змісту обґрунтування заяви вбачається встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України, внаслідок якого заявник отримав поранення з наведенням мотивів, для чого йому необхідно встановлення такого факту.
Посилання міськрайонного суду на діючий визначений законом спеціальний порядок встановлення факту отримання травми під час виконання бойового завдання та наявності в матеріалах справи довідки військово- лікарської комісії від 25 травня 2016 року, якою встановлено, що захворювання, дійсно пов`язане з проходженням військової служби, не можуть бути належним обґрунтуванням постановленої ухвали суду, оскільки заявник не оспорював зазначені обставини, а навпаки посилався на них, та просив встановити факт поранення, при виконанні обов`язку військової служби 14 серпня 2015 року, в районі міста Авдіївка Донецької області саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Суд першої інстанції зазначених вимог не врахував, належним чином не з`ясував суть вимог заявника, зокрема, для встановлення якого юридичного факту він звернувся до суду, факту поранення чи факту збройної агресії Російської Федерації, внаслідок якої він отримав поранення, та дійшов передчасного висновку про те, що така заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду та вирішення питання про відкриття провадження у справі до суду першої інстанції на підставі положень ст.379 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2019 року скасувати, і направити справу для продовження розгляду та вирішення питання про відкриття провадження у справі до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення
складено 16 квітня 2019 року