РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2/510/307/19

Справа № 510/1900/18

14.05.2019 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

при секретарі Міхайліченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 років вона проживає у будинку АДРЕСА_1 , який складається в цілому з: житлового будинку літ. АІ-А1 загальною площею 105,80 кв.м., житловою площею 78,20 кв.м., підсобною площею 27,60 кв.м, житлова прибудова літ. АІІ загальною площею 24,20 кв.м., житловою площею 20,00 кв.м., підсобною площею 4,20 кв.м., мансарди літ. Н загальною площею 13,30 кв.м, прибудови літ. а1, тамбуру літ. а2, вбиральня літ Б, бесідка літ. В, гараж літ. Г, баня літ. Д, навіс літ. Е, споруда 1,2,3, огорожа № 4.

У 2000 році відповідач подарував (передав) позивачу зазначений житловий будинок, а позивач почала мешкати в ньому, господарювати, вважаючи себе фактичним власником будинку.

На сьогоднішній день ОСОБА_1 продовжує жити у вказаному будинку добросовісно, безперервно та відкрито користується спірним майном, доглядає та утримує його, робить капітальні та поточні ремонти, несе витрати за комунальні платежі.

Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача адвоката Златі Н.С., відповідно до якої вона просить розглянути справу за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити.

Відповідач у судове засідання з`явився, позовні вимоги ОСОБА_3 визнав у повному обсязі та не заперечував проти визнання за позивачем права власності на житловий будинку АДРЕСА_1 .

Суд, розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення відповідача, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 18 років позивач проживає у будинку АДРЕСА_1 , який складається в цілому з: житлового будинку літ. АІ-А1 загальною площею 105,80 кв.м., житловою площею 78,20 кв.м., підсобною площею 27,60 кв.м, житлова прибудова літ. АІІ загальною площею 24,20 кв.м., житловою площею 20,00 кв.м., підсобною площею 4,20 кв.м., мансарди літ. Н загальною площею 13,30 кв.м, прибудови літ. а1, тамбуру літ. а2, вбиральня літ Б, бесідка літ. В, гараж літ. Г, баня літ. Д, навіс літ. Е, споруда 1,2,3, огорожа № 4.

У 2000 році відповідач подарував (передав) позивачу зазначений житловий будинок, а позивач почала мешкати в ньому, господарювати, вважаючи себе фактичним власником будинку.

На сьогоднішній день ОСОБА_1 продовжує жити у вказаному будинку добросовісно, безперервно та відкрито користується спірним майном, доглядає та утримує його, робить капітальні та поточні ремонти, несе витрати за комунальні платежі.

З 2000 року відповідач або інші правонаступники власника жодного разу не витребували у позивача спірне майно, вимог щодо повернення квартири не висувалося, не заперечувалось проти ремонтів.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, а частина 3 цієї статті передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.

Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

З наданих суду документів вбачається, що ОСОБА_1 правомірне, добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим нерухомим майном.

А на підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 правомірне володіє та користуються будинку № 17 по АДРЕСА_1 , який складається в цілому з: житлового будинку літ. АІ-А1 загальною площею 105,80 кв.м., житловою площею 78,20 кв.м., підсобною площею 27,60 кв.м, житлова прибудова літ. АІІ загальною площею 24,20 кв.м., житловою площею 20,00 кв.м., підсобною площею 4,20 кв.м., мансарди літ. Н загальною площею 13,30 кв.м, прибудови літ. а1, тамбуру літ. а2, вбиральня літ Б, бесідка літ. В, гараж літ. Г, баня літ. Д, навіс літ. Е, споруда 1,2,3, огорожа № 4, а тому за нею може бути визнано право власності на спірне майно.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зав`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином, суд вважає, що є всі підстави для визнання права власності на спірне майно за позивачем ОСОБА_1

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13 81, 89, 133, 141, 206, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Ренійським РВ УМВС України в Одеській області 30 грудня 1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається в цілому з: житлового будинку літ. АІ-А1 загальною площею 105,80 кв.м., житловою площею 78,20 кв.м., підсобною площею 27,60 кв.м, житлова прибудова літ. АІІ загальною площею 24,20 кв.м., житловою площею 20,00 кв.м., підсобною площею 4,20 кв.м., мансарди літ. Н загальною площею 13,30 кв.м, прибудови літ. а1, тамбуру літ. а2, вбиральня літ Б, бесідка літ. В, гараж літ. Г, баня літ. Д, навіс літ. Е, споруда 1,2,3, огорожа № 4.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяті днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова