Справа № 466/9377/17 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1240/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 16 квітня 2018 року в складі судді Єзерського Р.Б. у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз Збут", з участю третьої особи - Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у Львівській області про захист прав споживачів, зобов'язання до вчинення дій,-

встановила:

В листопаді 2017 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись в суд з позовом до ПАТ «Львівгаз» та ТзОВ «Львівгаз Збут» про захист прав споживачів, зобов'язання до вчинення дій, просили зобов'язати ПАТ «Львівгаз» встановити безкоштовно для кожного з них індивідуальні лічильники обліку газу.

Вимоги обгрунтовували тим, що будинок по АДРЕСА_1 є багатоквартирним з централізованим гарячим водопостачанням, тому мешканці використовують газ тільки для приготування їжі. Квартири обладнані одним єдиним газовим приладом - газовою плитою, яка використовується для приготування їжі. Відповідно до чинного законодавства, оплата за спожитий газ в такому випадку здійснюється відповідно до норми споживання, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203, в розмірі 4,4 - кубометрів газу на одну зареєстровану особу. Враховуючи задекларовану державою програму забезпечення усіх, таких як вони, споживачів квартирними лічильниками до 2018 року, здійснювали регулярну оплату за газ і очікували на обіцяне встановлення квартирного лічильника газу. При цьому в структуру тарифу на послуги розподілу природного газу ПАТ «Львівгаз» уже входили витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню. Наголошують на тому, що єдиним Законом, який визначає особливості встановлення лічильників газу споживачам є Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в ред. станом на день звернення до суду), в якому чітко передбачено, що суб'єкт господарювання, який здійснює розподіл газу, тобто відповідач ПАТ «Львівгаз», зобов'язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення у квартирах, в яких газ використовується виключно для приготування їжі, відтак Законом передбачено встановлено лічильників кожному споживачеві.

Позивачі неодноразово зверталися до ПАТ «Львівгаз» щодо встановлення квартирних лічильників обліку газу, однак їхні законні вимоги не виконані. Таким чином вважають, що ПАТ «Львівгаз» необґрунтовано та незаконно збільшує для позивачів нарахування за спожитий газ за граничними нормами, ухиляється від гарантованого законом безкоштовного забезпечення побутових споживачів квартирними лічильниками обліку газу, протиправно застосовує солідарну оплату позивачів за спожитий газ при відсутності персоніфікованого обліку спожитого газу, а також можливості здійснювати контроль за його споживанням поза межами власного помешкання. Просили позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 16 квітня 2018 року позов задоволено.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», встановити безкоштовно індивідуальні лічильники обліку газу для споживачів, що проживають у будинку АДРЕСА_1: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5.

Рішення суду оскаржив відповідач ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», з оскаржуваним рішенням не погоджується та вважає його таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Покликаючись на ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку» та ЗУ «Про ринок природного газу» зазначає, що такі не конкретизують, які саме потрібно встановлювати лічильники індивідуальні чи загальнобудинкові.

В свою чергу, відповідно до ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі до 01.01.2021 року, відтак законодавець продовжив строк газорозподільним підприємствам встановлення індивідуальних лічильників природного газу.

При цьому, законодавець передбачив можливість, побутовим споживачам природного газу, фізичним особам, самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу.

Право споживачів на встановлення індивідуальних лічильників визнається відповідачем, однак заявлені вимоги є передчасними, оскільки таке право повинне бути реалізоване до 01.01.2021 року.

Звертає увагу на те, що заявлені позивачами вимоги не відповідають способам захисту судом цивільних прав та інтересів, оскільки законодавцем не передбачено можливості захисту непорушеного ще права.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин між сторонами не було встановлено обов'язку ПАТ «Львівгаз» встановлювати позивачам індивідуальних лічильників за власний кошт, а строк, до якого має бути встановлено лічильник без визначення порядку черговості безкоштовного встановлення лічильника, ще не сплив.

Покликається на відповідну судову практику.

Просить скасувати Шевченківського районного суду міста Львова від 16 квітня 2018 року. Здійснити розподіл судових витрат.

18.09.2018 року позивачі подали відзив на апеляційну скаргу ПАТ «Львівгаз», у якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення районного суду без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечили, просять рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники відповідачів ПАТ «Львівгаз» та ТзОВ «Львівгаз Збут» в судове засіданні не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що позивачі позбавлені можливості, як споживачі послуг, вносити кошти за реально використаний ними природний газ, відтак їх права є порушеними та підлягають поновленню в судовому порядку, тому позов є підставним, оскільки обов'язок відповідача по встановленню індивідуальних лічильників газу для кожного мешканця чітко передбачений Законом України № 3533-VI, що діяв в редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

Суд вказав, що на момент звернення з вимогами до суду, позивачі з 2016 року вносили оплату за користування природним газом, складовою частиною якої були і кошти, передбачені на встановлення індивідуальних лічильників газу, позов пред'явлено у період, коли законодавець зобов'язував відповідача забезпечити безоплатним приладом обліку газу до 01.01.2018 року, однак з відповідей ПАТ «Львівгаз» на звернення споживачів слідує, що у встановленні індивідуальних лічильників газу останнім було відмовлено.

Суд не взяв до уваги твердження сторони відповідача про те, що заявлений позов є передчасним, оскільки на момент розгляду справи відсутні протиправні дії чи бездіяльність ПАТ «Львівгаз» щодо позивачів та вказав, що відсутність коштів у відповідача на проведення відповідних робіт не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Звертаючись з позовними вимогами, позивачі зазначали, що використовують газ тільки для приготування їжі, квартири у будинку обладнані одним єдиним газовим приладом - газовою плитою. Норма споживання в 4,4 кубометри на одну людину, на їх думку, є завищеною в порівнянні з фактичним споживанням газу, тому враховуючи вимоги закону та здійснення регулярної оплати (в структуру тарифу входили витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню) за газ очікували встановлення квартирного лічильника газу, однак ПАТ «Львівгаз» вимоги щодо встановлення квартирних лічильників обліку газу не виконав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі у справі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_1 у квартирах під номером 103, 317, 319.

Будинок № 101 на вул Стрийській у м. Львові є багатоквартирним, з централізованим гарячим водопостачанням, квартири обладнанні єдиним газовим приладом - газовою плитою, яка використовується лише для приготування їжі.

З 2016 року позивачі вносили оплату за користування природним газом, складовою частиною якої були і кошти, передбачені на встановлення індивідуальних лічильників газу (а.с. 81).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» по відношенню до побутового споживача ТОВ «Львівгаз Збут» є постачальником, а Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» - розподільником, оператором газорозподільної мережі.

Законом, який визначає правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу та здійснення контролю за використанням ресурсів імпортованого природного газу і природного газу власного видобутку є ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб»єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов»язані: забезпечити встановлення лічильників газу: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року.

Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», яким визначений порядок встановлення лічильників газу споживачам, підписаний Президентом України 22 січня 2018 року та вступив у дію 23 січня 2018 року.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції закону від 01.10.2015, суб»єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території були зобов'язані забезпечити безоплатним приладом обліку газу до 1 січня 2018 року.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», споживачами природного газу є фізичні особи (населення), фізичні особи - підприємці та юридичні особи, які відповідно до договору користуються послугами з газопостачання та використовують природний газ для приготування їжі, опалення, підігріву води, а також як паливо або сировину.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», виконавцями робіт із встановлення вузлів обліку природного газу є суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; отримали відповідні дозволи для виконання робіт із встановлення вузлів обліку природного газу.

Відповідач ПАТ «Львівгаз» відноситься до вказаних суб'єктів.

Вирішуючи правову проблему, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, Велика Палата Верховного Суду у постанові 07 листопада 2018 року у справа № 214/2435/17 зробила такі висновки.

Зі змісту статті 6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов'язок встановлення відповідними суб'єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов'язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу.

Стаття 6 цього Закону визначає обов'язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов'язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону зобов'язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року, оскільки з відповідною вимогою позивачі звернулися до внесення змін щодо строку встановлення лічильників таким споживачам.

01.08.2017 року позивач ОСОБА_2 звертався з заявою про проведення роботи по встановленню побутового лічильника газу (а.с. 9).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що на момент пред'явлення позову законодавець зобов'язував відповідача забезпечити безоплатним приладом обліку газу до 01.01.2018 року, однак як вбачається з письмових відповідей на адресу позивачів, що скеровувались ПАТ «Львівгаз» на звернення споживачів, у встановленні індивідуальних лічильників газу останнім було відмовлено, повідомлено про встановлений загально будинковий лічильник газу та можливість встановлення газового лічильнику за власні кошти (а.с. 10-15).

На обов'язок встановлення лічильників кожному споживачеві відповідно до закону наголошує також, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики у своєму поясненні від 06.12.2017 року (а.с. 37-42).

При цьому, відповідно до частини першої статті 3 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Оскільки саме на відповідача ПАТ «Львівгаз» покладений обов'язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов'язку на споживачів є неправомірним.

Разом з цим, як встановлено апеляційним судом, відповідач не вживав жодних заходів для фінансування таких робіт за рахунок будь-якого бюджету.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачі у справі на даний час позбавлені можливості, як споживачі послуг вносити кошти за реально використаний ними природний газ, відтак їх права є порушені та підлягають захисту.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria"), заява N 1365/07; пункт 170 рішення у справі "Олександр Волков проти України", заява N 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції" ("Cantoni v. France"), заява N 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява " N 20372/11).

Рішення суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 16 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 квітня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк