Дата документу 09.04.2019 Справа № 333/4541/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/4541/18 Головуючий у 1 інстанції: Наумова І.Й.
провадження № 22-ц/807/1423/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, що діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_6, треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради по Комунарському району, районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод власникам у здійсненні ними права користування та розпорядження квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житло від 13.04.1999 року, яке набуто ними в порядку безоплатної приватизації. У вищезазначеній квартирі зареєстровано 4 особи: позивачі, їх син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та онука - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 Позивачі зазначають, що їх син ОСОБА_5 без їх згоди зареєстрував свою дитина - ОСОБА_6 у належній їм вищезазначеній квартирі за місцем своєї реєстрації, де сам фактично не проживає.

Вказують, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_7 їх син ОСОБА_5 одружився з іншою жінкою - ОСОБА_8, в квартирі якої і проживає більше року. Малолітня дитина ОСОБА_6 з дня її реєстрації в їх квартирі і по сьогоднішній день ніколи до цієї квартири не вселялась, а весь час проживає зі своєю матір'ю ОСОБА_7, зокрема, за адресою: АДРЕСА_2.

Отже, відповідач ОСОБА_5 не мешкає в цій квартирі з 2017р. З часу, коли відповідач виселився із належної їм квартири, та до теперішнього часу грошові кошти на оплату комунальних послуг він не надає та зніматись з реєстрації не бажає. Протягом останнього часу тарифи на оплату комунальних послуг значно підвищилися, тому їм як пенсіонерам важко здійснювати нараховані на чотирьох осіб комунальні платежі. Реєстрація відповідача та малолітньої онуки в квартирі створює їм вищезазначені незручності.

На підставі вищевикладеного, посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 383-391 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України, позивачі просили суд визнати відповідача та його неповнолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в їх позові та задовольнити позовні вимоги про визнання ОСОБА_6 такою, що втрати право користування їх квартирою.

Відповідач ОСОБА_5 рішення суду в частині визнання його таким, що втратив право користування квартирою, не оскаржив. Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не надав, що не є перешкодою у відповідності до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України для апеляційного розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивачів та представника апелянта, які підтримали скаргу, відповідача, який погоджувався зі скаргою, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_3 є власниками квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1 про право власності на житло, виданим Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради 13.04.1999 р. (а.с. 9).

З копій паспортів позивачів вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_3 зареєстровані за вищевказаною адресою ( а.с. 7, 8), а також встановлено, що це є їх єдиним житлом, у якому вони мешкають.

Відповідно до інформації, наданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 31.08.2018р. на запити суду, відповідач ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, з 22.04.2003 р., малолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована в даній квартирі з 05.08.2015р.

У свідоцтві про народження серії НОМЕР_2 батьком малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зазначено ОСОБА_5 ( а.с. 14).

Відповідно до Акту від 18.07.2018 року, виданого головою правління ОСББ «Чумаченка 43» ОСОБА_10, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, не мешкає в квартирі АДРЕСА_1 з моменту народження, з 2015 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, - з 2017 р.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначила, що вона є дружиною відповідача ОСОБА_5, який є сином позивачів, останній мешкає з нею за адресою: АДРЕСА_3 з лютого 2016 р., з цього часу він за місцем реєстрації не мешкає з власної волі.

Встановивши всі вище перелічені обставини, суд частково задовольнив вимоги позивачів, визнавши таким, що втратив право користування квартирою, ОСОБА_5, оскільки останній з власної волі не мешкає за місцем реєстрації понад рік, маючи інше постійне місце мешкання у нових сімейних відносинах з ОСОБА_8 за іншою адресою: АДРЕСА_3. При цьому, суд вважав, що реєстрація відповідача ОСОБА_5 у квартирі, що належить позивачам на праві спільної сумісної власності, перешкоджає їм у здійсненні ними права користування та розпорядження належною їм квартирою.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання малолітньої дитини ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з наступного.

Позивачами не надано належних, достатніх доказів, що малолітня дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, дійсно не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, понад рік, без поважних причин. З досліджених судом доказів вбачається, що дитина ОСОБА_6 зі своїм батьком ОСОБА_5 за його новим місцем мешкання не проживає. Посилання позивачів на те, що малолітня ОСОБА_6 мешкає зі своєю матір'ю за іншою адресою жодним доказом не підтверджено. Докази, що дитина ОСОБА_6 має інше постійне житло, яке відповідає санітарно-гігієнічним та побутовим умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку, суду не надано. На думку суду, на підставі лише складеного головою правління ОСББ Акту неможливо дійти висновку, що малолітня онука позивачів без поважних причин не мешкає в цій квартирі понад рік. Враховуючи вищезазначене, суд з огляду на невід'ємне право малолітньої ОСОБА_6 на житло, дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі зазначається про помилковість таких висновків суду, оскільки їх малолітня онука з моменту реєстрації навіть не вселялась до їх квартири, мешкаючи спочатку разом зі своїми батьками, зокрема, відповідачем ОСОБА_5, а після розірвання шлюбу між ними - з матір»ю ОСОБА_7 Вказують, що представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 в ході розгляду справи надавала пояснення, що у матері малолітньої ОСОБА_6 мається у власності Ѕ частки квартири, у якій вони мешкають. Тому вважає, що житлові права дитини порушені не будуть.

Відповідач ОСОБА_12 в ході розгляду справи в суді першої інстанції до суду в жодне засідання не з»явився.

В судовому засіданні апеляційного суду надав пояснення, що дійсно він прописав свою доньку ОСОБА_6 у квартирі батьків за місцем своєї реєстрації, але дитина не вселялась у цю квартиру та жодного дня в ній не мешкала. Вони з першою дружиною ОСОБА_7 та донькою ОСОБА_13 жили разом в іншому житлі до розірвання шлюбу, після чого дитина залишилась проживати з матір»ю. Підтверджував, що у матері ОСОБА_6 мається у власності інше житло.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Встановлено, що дитина ОСОБА_6 була зареєстрована у квартирі позивачів за місцем реєстрації батька, але не мешкає в цій квартирі з моменту реєстрації, що визнають сторони у справі. На теперішній час проживає з 2016р. зі своєю матір»ю ОСОБА_14, оскільки шлюб між її батьками розірвано.

Суд визнав ОСОБА_5 таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_1, а тому втрачає таке право і дитина віком до 10 років, оскільки вказана квартира вже не є місцем проживання її батька, а відтак не може бути і її місцем проживання.

Також встановлено, що малолітня ОСОБА_6 з 2016р. проживає за місцем мешкання своєї матері ОСОБА_7, оскільки батько ОСОБА_5 фактично утворив нову сім»ю та мешкав з лютого 2016р. з ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_3.

З наданої Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.01.2019р. вбачається, що ОСОБА_7 - матір малолітньої ОСОБА_6, має на праві власності Ѕ частку чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 ( а.с. 92-93).

Отже, оскільки право дитини на житлове приміщення є похідним від такого права у її батьків, то ОСОБА_13 втрачає право користування спірною квартирою одночасно із втратою цього права її батьком ОСОБА_5 Але колегія вважає, що її житлове право в такий спосіб не буде порушено, оскільки остання не проживає в квартирі бабусі та дідуся, та більше трьох років не мешкає з батьком, а матір ОСОБА_7, з якою дитина фактично мешкає весь цей час, має у власності житлове приміщення. Тому дитина на теперішній час у відповідності до вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України набуває право користування житловим приміщенням, у якому фактично мешкає разом з матір»ю, а її реєстрація у квартирі позивачів носить суто формальний характер.

Зважаючи на вказані обставини, колегія визнає апеляційну скаргу обґрунтованою, тому у відповідності до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує рішення в оскаржуваній частині та ухвалює нове про задоволення позову про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування у квартирі позивачів.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2019 року у цій справі в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 скасувати.

Позов ОСОБА_4, ОСОБА_15 в цій частині задовольнити.

Визнати малолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 квітня 2019 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков