Провадження № 2/201/1509/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019р. суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська - Ткаченко Н.В., розглянувши в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів та витрат виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И Л А:

14.09.2018р. ОСОБА_1 через свого представника - ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 07.12.2017р. - а.с. № 6) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів та витрат виконавчого провадження (а.с. № 2 - 6).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 19.09.2018р. справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (а.с. № 27), між тим ця ухвала була скасована постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.12.2018р. і справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. № 41-42).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.01.2019р. відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін відповідно до положень ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 46).

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 18.08.2015р. приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис про стягнення з нього заборгованості за споживчим кредитним договором № DNZORX99460067 від 23.12.2006р. у загальній сумі 57 308,19 грн., зі сплатою за вчинення виконавчого напису складала 1 700грн.

На підставі виконавчого напису було відкрите виконавче провадження. Проте, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2018р. у справі № 201/17931/17 виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню, у зв'язку з чим виконавче провадження було закінчене.

Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження позивач дізнався про те, що відповідною постановою державного виконавця від 22.02.2016р. було звернуто стягнення на пенсію позивача у загальному розмірі 63 089,77 грн. За повідомленнями органів пенсійного фонду відрахування з пенсій на підставі цієї постанови здійснювались з квітня 2016р., загалом відраховано на користь АТ КБ «ПриватБанк» і виконавчої служби 14 357,73 грн.

Позивач вважає, що ці кошти повинні бути повернуті, оскільки набуті без достатньої правової підстави - за виконавчим документом, що виконанню не підлягає.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст.15,16, ч.1 ст.1212 ЦК України, просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 14 357,73 грн., що стягнуті на підставі виконавчого напису від 18.08.2015р., визнаного таким, що не підлягає виконанню, компенсувати судові витрати.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 04.04.2019р. представник відповідача ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 10.08.2018р. - а.с. № 49) надав заяву, в якій вказав, що позовні вимоги не визнає, не заперечує проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. № 48), правом на надання відзиву не скористався.

Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, вважаю, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

При розгляді справи встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

18.08.2015р. приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 4351 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 57 308грн.19коп. за споживчим кредитним договором № DNZORX99460067 від 23.12.2006р., зі сплатою за вчинення виконавчого напису в сумі 1 700грн. (а.с. № 13).

На підставі виконавчого напису відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент пред'явлення напису до виконання, постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області Коломойцева К.В. від 25.09.2015р. було відкрито виконавче провадження ВП № 48813603 (а.с. № 14).

Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області Коломойцева К.В. № 700/7 від 22.02.2016р. було звернуто стягнення на пенсію позивача на загальну суму 63 089,77 грн., тобто в межах суми боргу за виконавчим написом - 57 308,19грн., витрат на сплату виконавчого збору у розмірі 10% від суму основного боргу - 5 730,82грн. та інших витрат на проведення виконавчих дій - 50,76грн. (а.с. № 15).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2018р. у справі № 201/17931/17, яке набрало законної сили 27.03.2018р., було задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», визнано виконавчий напис приватного нотаріуса ДМНО Бондар І.М. від 18.05.2015р. таким, що не підлягає виконанню (а.с. № 19-20).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.01.2018р. у справі № 201/17931/17 було задоволене клопотання позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису від 18.08.2015р. (а.с. № 16).

Постановою державного виконавця Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Коломойцева К.В. від 15.01.2018р. на підставі цієї ухвали відрахування з пенсії позивача були припинені (а.с. № 18).

У зв'язку з визнанням напису таким, що не підлягає виконанню, постановою державного виконавця Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Кітаєва С.С. від 14.05.2018р. закінчено виконавче провадження ВП № 48813603 з виконання виконавчого напису нотаріуса, припинена чинність арешту майна позивача, скасовані інші заходи примусового виконання рішення (а.с. № 21).

Водночас, як зазначалося вище, під час здійснення виконавчих дій державним виконавцем було звернуто стягнення на пенсію позивача у загальному розмірі 63 089,77 грн. За повідомленням Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі від 30.08.2017р №/1179 на користь АТ КБ «ПриватБанк» і виконавчої служби здійснювалися відрахування з пенсії позивача на підставі постанови державного виконавця № 700/7 від 22.02.2016р. у період з квітня 2016р. по серпень 2017р. (а.с. № 22-23).

Як вбачається з листа начальника Центрального відділу обслуговування громадян (сервісного центру) ГУ ПФУ у Дніпропетровській області від 05.06.2018р. № Н8757-18 і доданих до нього довідок про утримання грошових сум з пенсії позивача, на підставі постанови державного виконавця № 700/7 від 22.02.2016р., відрахування здійснювались у період з 01.04.2016р. по 01.02.2018р. (ас. № 24-25).

Загальна сума стягнутих грошових коштів за цей період становить 14 357,73грн., із яких на користь банка - 13 096, 56 грн., на користь виконавчої служби - 1 261, 17грн.

Розглядаючи цей спір, суд доходить висновку, що стягнуті з позивача кошти у порядку примусового виконання виконавчого документа, яка включає суми виконавчого збору, не можна вважати майном, набуто відповідачем без достатньої правової підстави.

Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз ст. 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 07.06.2018р. по справі № 212/3593/16-ц (провадження № 61- 60св17), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Враховуючи те, що при розгляді цієї справи підтверджений факт існування правовідносин, що випливають з кредитного договору, а також правовідносин з примусового виконання виконавчого напису, означене виключає факт безпідставного набуття відповідачем коштів з самого початку при набутті коштів банком, а тому відсутні підстави для застосування до них ст. 1212 ЦК України.

Щодо інших спеціальних способів захисту, то суд звертає увагу позивача на такий інститут, як про поворот виконання рішення - цивільну процесуальну гарантію захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище.

Відповідно до п. 12 ст. 28 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред'являтися також за місцем його виконання.

Статтею 444 ЦПК України передбачена можливість повороту виконання лише за судовими рішеннями та постановами, натомість за положеннями ч.12 ст. 28 ЦПК України повернення стягнутого за виконавчим написом нотаріуса вирішується у позовному провадженні районним судом за місцем виконання виконавчого напису нотаріуса.

За таких обставин, приходжу до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору за ставками 2018р. у розмірі 704грн.80коп. (а.с. № 5а) відносяться на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1212 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07.06.2018р. у справі № 212/3593/16-ц (провадження № 61- 60св17), ст.ст 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 259, 263-265, ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суддя,

В И Р І Ш И Л А:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення грошових коштів та витрат виконавчого провадження - відмовити.

Судові витрати у цій справі по сплаті судового збору у розмірі 704грн. 80коп. відносяться на рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.