КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/14328/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6482/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Левенця Б.Б.
суддів Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
при секретарі Слободяник Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Петренко Н.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Міністерства оборони України про стягнення коштів,
в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року позивач звернувся із позовом до відповідача, в якому зазначив, що перебував на військовій службі у званні підполковника на посаді офіцера відділу зведеного планування та контролю матеріально-технічного забезпечення Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України.
Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 21 квітня 2016 року №167, відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми.
Наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 05 травня 2016 року за №114, позивача знято з речового постачання частини та встановлено виплатити грошову компенсацію за недоотримане речове майно у зв`язку із звільненням з лав Збройних Сил України в розмірі 39 052,26 грн.
Позивачу виплачено грошову компенсацію за недоотримане речове майно в розмірі 31 437,07 грн., при цьому утримано 7 615,19 грн. (податок з доходів фізичних осіб - 18 % та військовий збір 1,5 %).
Позивач вважав, що утримання із суми грошової компенсації за недоотримане речове майно є протиправним, тому просив стягнути на свою користь із Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Міністерства оборони України грошові кошти в сумі 7 615,19 грн., 3% річних за весь період несплати основної суми боргу у розмірі 530,77 грн., інфляційні втрати від несвоєчасних виплат основного боргу в розмірі 1 964,72 грн., а всього 10 110,68 грн. (а.с.1-7)
Представник Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України Кіктенко Л.В. подала письмові заперечення проти позову, в яких посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог просила відмовити в задоволенні позову. Вважала, що позов подано з метою ухилення від сплати податків. (а.с.25-28)
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року позов задоволено, стягнуто з Військової частини-польової пошти НОМЕР_2 (в/ч НОМЕР_1 ) Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у зв`язку з утриманням сум податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації в сумі 7615,19 грн., 3% річних у розмірі 530,77 грн., інфляційні втрати у розмірі 1964,72 грн., а всього 10110,68 грн. Стягнуто з Військової частини-польової пошти НОМЕР_2 (в/ч НОМЕР_1 ) Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. (а.с.45-47)
В апеляційній скарзі представник Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України Кіктенко Л.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На обґрунтування скарги зазначила, що суд не врахував обставин і доказів викладених у запереченнях проти заявленого позову і дійшов помилкового висновку про його задоволення. Вказувала, що дохід, отриманий особами, звільненими з військової служби та членам сімей і утриманцям, у разі звільнення з військової служби або загибелі (смерті) військовослужбовця, у вигляді грошової компенсації за неотримане речове майно, оподатковується податком на доходи фізичних осіб та військовим збором на загальних підставах. Звільнення від оподаткування поширюється лише на військовослужбовців строкової служби та альтернативної служби. (а.с.50-56)

В судовому засіданні представник військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України Башук О.Г. підтримав скаргу і просив її задовольнити, позивач ОСОБА_1 заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 21 квітня 2016 року №167, відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті, підполковника ОСОБА_1 , офіцера відділу зведеного планування та контролю матеріально-технічного забезпечення Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми. (а.с.8)
Наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 05 травня 2016 року за №114, підполковника ОСОБА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_3 , знято з речового постачання частини та встановлено виплатити грошову компенсацію за недоотримане речове майно у зв`язку із звільненням з лав Збройних Сил України. (а.с.11)
Згідно довідки №35/1126 від 04 травня 2016 року, підполковнику ОСОБА_1 належало до видачі речове майно на загальну суму 39 052,26 грн. (а.с.12-13)
Згідно роздавальної відомості на виплату грошової компенсації за недоотримане речове майно військової частини НОМЕР_3 за жовтень 2016 року підполковник ОСОБА_1 отримав 31 437,07 грн., а відраховано 7 615,19 грн., з яких 7029,41 грн. податок з доходів фізичних осіб та 585,78 грн. військовий збір. (а.с.14)
За змістом заявлених позовних вимог підполковника ОСОБА_1 вбачається, що ним пред`явлений позов про стягнення компенсації за неотримане речове майно за час проходження військової служби, підставою позову зазначена відмова відповідача щодо виплати військовою частиною грошової компенсації вартості недоотриманого речового забезпечення відповідно до Порядку № 178.
Наведене свідчить про те, що спір фактично виник між особою, яка проходила військову службу, та суб`єктом владних повноважень, а отже, є публічно-правовим.
Статтею 1 Конституції встановлено, що Україна проголошується правовою державою і, як будь-яка правова держава, гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів і прав, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі « ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і Де Мейєр проти Бельгії», заяви № 6878/75, 7238/75).
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
01 вересня 2005 року набрав чинності КАС, який визначив повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.
Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Конституційний Суд України зазначив, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.
Статтею 5 КАС (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом пункту 2 ч. 1 ст. 19 КАС України, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.
Відповідний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 2-а-3097/2007 (провадження № 11-695апп18).
Крім того, у вищезазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду визначила, що є підстави відступити від викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 161/13250/17 правового висновку, про те, що неотримання особою речового майна (військової форми, одягу) за час проходження служби та під час звільнення в запас, а також відповідної компенсації за це майно, стало причиною позбавлення права власності позивача, зокрема, володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами), а отже звернення позивача до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди та стягнення грошової компенсації за недоотримане речове майно спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зважаючи на викладене, звернення позивача до Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Міністерства оборони України із вказаними вимогами про стягнення 7615.19 грн. грошової компенсації за неотримане військовослужбовцем речове майно не є підставою для розгляду спору в порядку цивільного судочинства, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
При цьому, вирішення похідних вимог про відшкодування завданої позивачу шкоди неправомірними діями відповідача шляхом стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на суму невиплаченої грошової компенсації за речове майно, залежить від висновку про підставність заявлених позивачем вимог про стягнення вищевказаної суми.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Частиною 1 ст. 377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, визначених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377 ЦПК України).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів визнала обґрунтованими доводи представника апелянта Башук О.Г. щодо підсудності справи адміністративному суду та відхилила посилання позивача на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2018 року якою було скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року про визнання протиправною бездіяльності відповідача та стягнення на користь ОСОБА_1 7615.19 грн. грошової компенсації за неотримане військовослужбовцем речове майно і закрито провадження в справі за адміністративним позовом.(а.с. 37-41)
За таких обставин, та вимог ст. 377 ЦПК України, рішення районного суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.
Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Керуючись ст. 367, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч.ч. 1, 2 ст. 377, ст.ст. 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Міністерства оборони України про стягнення коштів закрити.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 18 квітня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова