РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019

м.Харків

Справа № 639/1361/19

провадження 2/639/1056/19

Жовтневий районний суд м.Харкова

у складі: головуючого - судді Єрмоленко В.Б.

за участю секретаря-Тущенко Т.В.

учасники справи:

позивач-Шмаровоз Г.О.

відповідач-Шмаровоз О.Ю.

представник позивача-Петренко О.М.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 06.02.1999, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, постійно виникали свари та конфлікти в сімї, зникло взаєморозуміння і довіра, тому у 2018 році були припинені шлюбні відносини. Вважає, що сім'я існує формально, поновлення шлюбу недоцільно і суперечить її інтересам. Від шлюбу сторони вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якої протягом року відповідач матеріальної допомоги не надає. Позивач просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі , у розмірі 5000 грн. щомісяця.

В судовому засіданні позивач підтримала позов і просила його задовольнити, з урахуванням того, що вона зменшила розмір своїх вимог про стягнення аліментів до 2500 грн. на місяць.

Відповідач проти позову про розірвання шлюбу та стягнення аліментів не заперечував, стверджуючи, що з липня 2017 року подружжя разом не проживає, він приймає участь у вихованні та утриманні дитини, але останній час не перераховував кошти на користь позивача.

Згідно з ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

За приписами ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, приходить до наступного.

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 06 лютого 1999 року, мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбно-сімейні відносини , спільного господарства не ведуть, разом не проживають, наполягають на розірванні шлюбу, вважають, що їх сімя розпалася остаточно, відновлена бути не може, подальше спільне життя подружжя, примирення і збереження сімї неможливі, збереження шлюбу суперечило б їх інтересам.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

За приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

Вимогами частини 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно вимог ст.110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Задовольняючи позов, суд виходить з того, щовідносини між подружжям фактично вже вичерпані, відновлювати сімейні стосунки сторони намірів не мають, категорично заперечують проти подальшого збереження сімї, яке можливе лише на паритетних засадах-на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є морально-правовою основою шлюбу.

Сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матір'ю ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні, стан здоров'я дитини задовільний, перебуває на обліку з приводу хвороби серця.

Конвенція ООН про права дитини проголосила забезпечення інтересів останньої основоположним принципом дій державних чи приватних установ, судів, адміністративних чи законодавчих органів. Відповідно до статті 3 конвенції держави-учасниці зобов'язалися забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, і з цією метою вживати всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

При цьому, як зазначено в статті 27 міжнародного договору, саме батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку такої особи.

Таке положення відображене в статті 180 Сімейного кодексу, згідно з якою батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Із норм чинного сімейного законодавства вбачається, що в разі недосягнення згоди між батьками стосовно порядку чи розміру аліментів кошти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду в частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ( ст. 182 СК України).

З пояснень відповідача вбачається, що він є працездатним, має задовільний стан здоровя, працює неофіційно, отримує мінливий дохід, у нього відсутні зобовязання щодо сплати аліментів на утримання інших дітей або непрацездатних членів сімї, тому він згоден з вимогами ОСОБА_1 та має можливість сплачувати щомісяця 2500 грн. на неповнолітню дочку.

Згідно з вимогами ст. ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 12, 19, 81, 133, 141, 259, 264, 265, 200 ЦПК України, ст.ст.180, 181, 182 , 184 Сімейного Кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 06 лютого 1999 року в Жовтневому відділі реєстрації актів громадянського стану м.Харкова під актовим записом № 56- розірвати.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі- 2500 грн. щомісяця, починаючи з 12 березня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути зі ОСОБА_2 судові витрати на користь держави в сумі 768 грн. 40 коп.

Згідно зі ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони: ОСОБА_3 ( ІПН НОМЕР_1, зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2).

Відповідач ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_2, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3).

Повне судове рішення складено 19.04.2019.

СУДДЯ -