Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

місто Київ

справа № 509/1480/15-ц

провадження № 61-6624св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Національний науковий центр «Інститут виноградарства і виноробства ім. В. Є. Таїрова»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства ім. В. Є. Таїрова» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2016 року у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Погорєлової С. О., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У квітні 2015 року Національний науковий центр «Інститут виноградарства і виноробства ім. В. Є. Таїрова» (далі - ННЦ «ІВІВ ім. В. Є. Таїрова») звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_1 разом з її неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 з наданням іншого жилого приміщення - квартири АДРЕСА_4 ; відповідача ОСОБА_2 виселити з квартири без надання іншого жилого приміщення.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ОСОБА_1 працювала на підприємстві позивача з 02 квітня 2004 року до 29 вересня 2014 року. У зв`язку з роботою на посадах, які займала відповідач, їй та членам її сім`ї на підставі договору найма відомчого жилого приміщення від 28 квітня 2012 року № 15 надана у користування квартира АДРЕСА_1 . Цим же договором передбачено, що на випадок розірвання трудового договору з позивачем відповідач та члени її сім`ї повинні звільнити зазначену квартиру. Після розірвання трудового договору відповідачі у добровільному порядку звільнити квартиру відмовились, не дивлячись на те, що відповідачу та її дочці запропоновано переселитись у іншу квартиру, яка належить позивачу та розміщена в АДРЕСА_4 , повністю придатну для проживання.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_1 позов не визнала, у травні 2015 року звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому просила суд визнати за нею право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача звернутись до Овідіопольської районної державної адміністрації з клопотанням про виключення спірної квартири з числа службових.

В обґрунтування позову посилалась на те, що у спірній квартирі проживає вона та її неповнолітня дочка, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання трудових відносин з позивачем останній направив їй вимогу про виселення з квартири у іншу квартиру АДРЕСА_4. За твердженням відповідача, запропоноване житло не є рівноцінним житлу, якою є спірна квартира АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим вона відмовилась виселятись з цієї квартири. Крім того, вона за власний рахунок значно поліпшила стан квартири, у зв`язку з чим її вартість істотно зросла. Також вважала, що у зв`язку з тим, що пропрацювала в Інституті більш як десять років, має право на приватизацію спірної квартири, але відповідач не бажає виключати спірну квартиру з числа службових, що позбавляє її можливості її приватизувати.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року у складі судді Куркана М. М. позов ННЦ «ІВІВ ім. В. Є. Таїрова» задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого житла - квартири АДРЕСА_4 ; виселено ОСОБА_2 із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що запропонована відповідачам квартира відповідає вимогам частини другої статті 114 Житлового кодексу Української РСР, оскільки і село Мізікевича, і смт Таїрово відносяться до однієї селищної ради, а саме до Таїровської селищної ради. Відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_1 , суд керувався тим, що вимоги, які заявила ОСОБА_1 , не ґрунтуються на Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» та інших підзаконних актів.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року скасовано в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 У задоволені позову ННЦ «ІВІВ ім. В. Є. Таїрова» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, та виселення з наданням іншого жилого приміщення відмовлено. В іншій частині рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року залишено без змін.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що відповідно до чинного адміністративно-територіального устрою населених пунктів Таїровської селищної ради квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_4 знаходяться у різних населених пунктах Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. Також суд зазначив, що є безпідставними вимоги позивача про визнання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки представник позивача не заперечував, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 до цього часу мешкають в спірній квартирі, а частиною другою статті 123 ЖК УРСР передбачено, що до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, однак позивач не зазначив вимог закону, які необхідно застосувати при визнанні ОСОБА_1 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою. Відсутні такі посилання і в рішенні суду першої інстанції. Окрім цього, суд зазначив, що хоча актом обстеження умов проживання від 05 лютого 2016 року квартири

АДРЕСА_4 , яка надається для проживання відповідачці ОСОБА_1 , і зазначено, що квартира придатна для проживання, але акт не містить даних про відповідність квартири встановленим санітарним та технічним вимогам.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ННЦ «ІВІВ ім. В. Є. Таїрова» просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції неналежним чином оцінив докази, зокрема, лист голови Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 11 квітня 2016 року № 407 та акт обстеження умов проживання від 05 лютого 2016 року. Також заявник посилався на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 114 ЖК Української РСР, оскільки запропонована квартира знаходиться у межах території однієї селищної ради, що відповідає вимогам наведеного положення Закону.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві відповідач просила касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості та недоведеності.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 12 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ННЦ «ІВІВ ім. В. Є. Таїрова»як державному підприємству на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

У квітні 2004 року ОСОБА_1 прийнята на роботу на підприємство позивача. 28 квітня 2012 року на підставі рішення комісії з житлових питань ННЦ «ІВІВ ім. В. Є. Таїрова» ОСОБА_1 надана спірна квартира.

28 квітня 2012 року між ННЦ «ІВІВ ім. В. Є. Таїрова» та відповідачем ОСОБА_1 укладений договір найму відомчого жилого приміщення, відповідно до умов якого ОСОБА_1 та членам її родини надана у володіння та користування зазначена квартира.

28 квітня 2012 року ОСОБА_1 виданий ордер на вселення до квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 02 грудня 2013 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; неповнолітня дочка залишилась проживати з ОСОБА_1

Наказом позивача від 15 вересня 2014 року № 96-к ОСОБА_1 звільнена з підприємства позивача за власним бажанням з 29 вересня 2014 року.

Після звільнення з підприємства позивача ННЦ «ІВІВ ім. В. Є. Таїрова» запропонував ОСОБА_1 разом з її дочкою звільнити спірну квартиру з наданням іншого жилого приміщення, а саме квартири АДРЕСА_4 , яка належить позивачу на праві власності.

Відповідно до листа голови Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 11 квітня 2016 року № 407 відповідно до чинного адміністративно-територіального устрою населених пунктів Таїровської селищної ради квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_4 знаходяться у різних населених пунктах Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 124 Житлового кодексу Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 125 Житлового кодексу Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, не менш як десять років, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

За правилом частини першої статті 126 Житлового кодексу Української РСР надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Відповідно частини другої статті 114 Житлового кодексу Української РСР надане громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

За змістом зазначених норм особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР, можуть бути виселеними виключно за умови надання іншого жилого приміщення, яке повинно знаходитись у межах того ж населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Аналіз положень статті 114 ЖК УРСР Верховний Суд зробив висновок, що особа, яка виселяється з жилого приміщення в інше, вправі вимагати надання їй такого житла, що розташоване виключно в межах того ж населеного пункту. Видами населених пунктів в Україні є місто, селище, село. Сільська, селищна рада є органом місцевого самоврядування. Відповідно до визначення статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи самоорганізації населення - це представницькі органи, що створюються частиною жителів, які тимчасово або постійно проживають на відповідній території в межах села, селища, міста.

Відповідно, територія селищної ради не становить окремий населений пункт. Наведені категорії - територія селищної ради та населений пункт - є різними за змістовим навантаженням, й суд першої інстанції невірним чином зрозумів їх зміст та дав їм невірне визначення.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004), встановивши, що запропонована відповідачу квартира знаходиться в іншому населеному пункті, при цьому позивач не довів, що запропонована для поселення квартира відповідає санітарним і технічним вимогам, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду апеляційної інстанції, які знайшли обґрунтовану оцінку у мотивувальній частині рішення, та переважно зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції, перевірений під час касаційного перегляду, відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судове рішення суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства ім. В. Є. Таїрова» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик