Справа № 158/703/19
Провадження № 2/0158/328/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ЗАОЧНЕ/

23 квітня 2019 року Ківерцівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого-судді - Костюкевича О.К.

секретаря - Хмілевської І.О.

розглянувши у відкритому заочному судовому засіданні в залі суду в місті Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Ківерцівської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги мотивує тим, що від 13.06.2016 року рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстровано Гремяченською сільською радою Ківерцівського району Волинської області, за актовим записом № 8 розірвано.

Від даного шлюбу в подружжя одна неповнолітня дитина - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначає, що з 12 лютого 2019 року син ОСОБА_1 разом з позивачем проживали у будинку його батьків, що за адресою: с. Гремяче, вул. Грушевського, 17 Ківерцівського району Волинської області, оскільки у спільному з відповідачем будинку поламалось опалення.

До теперішнього часу він з відповідачем не дійшли згоди щодо місця проживання сина, дитина проживає разом з ним, вихованням дитини займається самостійно. Не згоден, щоб малолітній син проживав разом з відповідачем, а тому просить суд визначити місце проживання дитини з батьком.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.03.2019 року відкрито загальне позовне провадження та дану справу призначено до підготовчого провадження.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 04.04.2019 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, згідно з заявою просить проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі, відзиву на позовну заяву та заяв про розгляд справи у її відсутності до суду не надходило.

Представник органу опіки та піклування Ківерцівської районної державної адміністрації ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, згідно з заявою просить проводити розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстрований 08.09.1999 року Гремяченською сільською радою Ківерцівського району Волинської області, за актовим записом № 8, та згідно з рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.06.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.6).

Від шлюбу подружжя має неповнолітнього сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕГ № 131633 від 04.03.2004 року (а.с.7).

Згідно характеристики виконавчого комітету Гремяченської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, ОСОБА_1 за час проживання на території сільської ради зарекомендував себе з позитивної сторони. Виховує неповнолітнього сина. Трудолюбивий, вихований, з повагою відновиться до односельчан та підтримує дружні стосунки з товаришами, відповідально ставиться до вирішення завдань, сумлінно виконує свої обовязки, займається підприємницькою діяльністю. На території сільської ради порушень громадського порядку не зареєстровано. Шкідливих звичок немає (а.с.9).

Разом з тим, згідно характеристики Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів с. Гремяче, Ківерцівського району Волинської області, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається в даній школі з 01.09.2010 року зарекомендував себе як учень із достатнім рівнем знань. Фізично розвинений, комунікабельний, енергійний. Батько приділяє належну увагу вихованню сина, бере активну участь в житті школи (а.с.10).

Як вбачається з акту обстеження умов тимчасового проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, останній проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з сином ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, які проживають у будинку матері позивача. Будинок 1981 року побудови, загальна площа будинку 110,4 м.кв., житлова площа 73,4 м.кв., який складається із чотирьох житлових кімнат, опалення газове та пічне (допоміжне). В житловому будинку матері ОСОБА_4, зі слів ОСОБА_1 проживають з 12.02.2019 року з сином через несправність опалення у власному житловому будинку за адресою с. Яківці, вул. Довбуша, 8. На період обстеження у житловому будинку було тепло, охайно та дотримано санітарних умов проживання (а.с.12).

Крім того, згідно з висновком Ківерцівської РДА Волинської області № 17/02-18 від 02.04.2019 року «Про визначення місця проживання дітей» вирішено: визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_1, зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 є доцільним та відповідає інтересам дитини (а.с.25).

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання неповнолітнього сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1 найкраще забезпечить інтереси дитини.

Варто також зазначити, що у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, у якій також розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Подібні висновки про обов'язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17.

Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов'язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір'ю, крім випадків, коли є виняткові обставини.

У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи.

Згідно із частинами першою - п'ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Така правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року по справі № 402/428/16-ц.

З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги правові позиції Верховного Суду висловлені в постанові від 17.10.2018 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання неповнолітнього сина з батьком підлягають до задоволення, оскільки з досліджених доказів, в тому числі висновку органу опіки та піклування вбачається, що це відповідає інтересам дитини, крім того позивач має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку.

Окрім того, суд зазначає, що відповідач ОСОБА_2 не позбавлена можливості зустрічатись та спілкуватись з малолітнім сином ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Керуючись ст. ст. 2, 12-13, 81, 89, ч. 1 ст. 141, ст.ст. 258, 264-265, ч. 4 ст. 273 ЦПК України, ст. ст. 19, 141, 161, 181 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд, -

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце реєстрації: с. Яківці, вул. Довбуша, 8, Ківерцівського району Волинської області, паспорт серії АС 046756 виданий Ківерцівським РВ УМВС у Волинській області 20.02.1996 року, РНОКПП: НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, жителька: с. Яківці, вул. Довбуша, 8, Ківерцівського району Волинської області.

Третя особа: Орган опіки та піклування Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області, місце розташування: м. Ківерці, вул. Незалежності, 20, Волинської області.

Суддя

Ківерцівського районного суду ОСОБА_6

Повний текст рішення складений 24.04.2019 року