КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 360/1174/18 Головуючий у І інстанції Унятицький Д.Є.
Провадження № 22-ц/6973/19 Доповідач у ІІ інст. Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О., Приходька К.П.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської областівід 12 лютого 2019 року у цивільній справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинковолодіння спільною власністю подружжя,

УСТАНОВИВ:

.

у травні 2018 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням поданих пізніше уточнених позовних вимог, зазначила, що після реєстрації шлюбу з відповідачем вона з 24 серпня 1974 року проживала у будинку відповідача, разом з його батьками та вела з ними спільне господарство.

На момент одруження будинковолодіння АДРЕСА_1 складалося з веранди - І, житлової кімнати 1-2 площею 12,7 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 18,4 кв.м., коридору 2-1 площею 7,1 кв.м., кухні 2-2 площею 5,8 кв.м., житлової кімнати 2-3 площею 15,1 кв.м., житлової кімнати 2-4 площею 15,8 кв.м. та господарських будівель: сараю - Б, погреба - В , туалету - Г , колодязя, сараїв - Д, Ж.

У 1975-1976 р.р. батьки відповідача розлучилися і розділили між собою будинковолодіння по Ѕ частині кожному.

Після розлучення батьків відповідача сторони продовжували проживати в даному будинковолодінні та за спільні кошти та спільними зусиллями добудували:

- літню кухню П - 4.60х3.80 м,

- сарай З - 4.50х2.70 м,

- сарай К - 5.85х2.50 м,

- сарай М - 5.20х2.65м,

- літню кухню Л - 3.82х280 м,

- сарай О - 2.20х1.50 м.

У 1992 році вони разом збудували великий гараж, в 1994 році - великий сарай з погребом під ним.

Оскільки їх сім`я потребувала більшої житлової площі, вони за згодою батька відповідача, який у спірному будинку не проживав, добудували за спільні кошти добудови до будинку:

- коридор 1-1 площею 3,8 кв.м,

- котельню 1-2 площею 4,7 кв.м,

- житлову кімнату 1-3 площею 13,5 кв.м,

- житлову кімнату 1-4 площею 11,7 кв.м.

На даний час відповідач є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , яке успадкував після смерті батьків.

У 2004 році сторони за спільні кошти провели до будинку газ та замінили котел, в 2010 році замінили вікна у всьому будинку на металопластикові та всі двері в будинку на більш сучасні.

Влітку 2017 року відповідач без будь-яких пояснень припинив з нею подружні стосунки і звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Бородянського районного суду від 19 січня 2018 року шлюб між ними розірвано.

Оскільки вони з відповідачем в період шлюбу за спільні кошти та спільними зусиллями здійснили добудови, в зв`язку з чим будинковолодіння істотно збільшилося у вартості, просила визнати домоволодіння АДРЕСА_1 з господарськими спорудами спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину вказаного домоволодіння.

Рішенням Бородянського районного суду Київської областівід 12 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та направити справу до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, не дав належної оцінки доказам, поданим позивачем, які підтверджують здійснення сторонами добудов до домоволодіння за спільні кошти спільними зусиллями, здійснення капітального ремонту та підключення газопостачання.

В порядку ст. 360 ЦПК України, відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час проведення добудов спірний житловий будинок та надвірні споруди відповідачу не належали, доказів істотного збільшення у своїй вартості майна відповідача внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя позивачем суду не надано.

Колегія суддів з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції по справі встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 серпня 1974 року по 19 січня 2018 року, що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб та рішенням Бородянського районного суду від 19 січня 2018 року.

З довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 27.11.2013 року вбачається, що ОСОБА_2 , 1953 року народження , дійсно прописаний та проживає в АДРЕСА_1 з 1980 року. Разом з ним в будинку зареєстровані: ОСОБА_1 - дружина, з 1979 року, ОСОБА_6 - син, з 1998 року, ОСОБА_7 - син, з 2003 року.(а.с. 14)

З довідки виконкому Пісківської селищної ради від 27.11.2013 року вбачається також, що за домоволодінням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , рахується земельна ділянка площею 0,3458 га. Дана земельна ділянка не приватизована. (а.с. 15)

З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок побудовано у 1972 році батьками відповідача.

На підставі рішення суду в 1976 році здійснено поділ будинку: Ѕ частина будинку з господарськими спорудами виділена ОСОБА_8 (матері відповідача), при цьому в конкретне користування передані приміщення 2-1/7 площею 8 кв.м., 3/3-2 площею 5,8 кв.м., 2-3 площею 15,1 кв.м., 2-4 площею 13,8 кв.м., погріб літера Б, сарай літера Б, забор залишено у спільному користуванні. (а.с. 26)

Інша Ѕ частина жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_9 (батьку відповідача) на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Пісківської селищної ради № 23 від 24.11.1974 року та зареєстрованого в Київському міжміському БТІ за №1072. Будинок цегляний в цілому жилою площею 87,9 кв.м., розташований на земельній ділянці 3458 кв.м та надвірні будівлі біля нього: Д,Ж,К,М,О, З- сарай, В - погріб, Г, Н - туалет, №2-4 огорожа, №1, №2 - криниця, Е, И - баня, П, Л - літня кухня, №І - замощення, Р - гараж.

Після смерті батька ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , його син - відповідач по справі успадкував належну батькові Ѕ частину спірного будинку, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на спадкове майно за заповітом від 27.03.1990 року, зареєстрованого в реєстрі за №729. (а.с. 81)

Вбачається також, що після смерті матері ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідач успадкував належну їй Ѕ частину спірного будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08.06.2001 року, зареєстрованим в реєстрі за №2457. (а.с. 80)

Згідно з Актом приймання в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарських споруд від 21.04.1989 року, прийнято в експлуатацію житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , будівництво якого розпочато в 1979 році, закінчено в 1980 році. Підставою для будівництва був будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виданий громадянину ОСОБА_9 відповідно до рішення виконкому Пісківської селищної ради №30 від 14.03.1989 року . Вказаним рішення ОСОБА_2 дозволено оформлення прибудов до житлового будинку: приміщення 1-4 площею 11, 7 кв.м., приміщення 1-3 площею 13,5 кв.м., приміщення 1-2 площею 4,7 кв.м., приміщення 1-1 площею 3,8 кв.м. за покійним ОСОБА_9 (а.с. 30-31)

Рішенням виконкому Пісківської селищної ради від 10.01.1989 року узаконено ОСОБА_8 та ОСОБА_2 самочинно збудовані приміщення в АДРЕСА_1 , а саме: літня кухня П., сараз З, сарай П, сарай М., літня кухня Л, сарай О.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що усі самовільні забудови, узаконені у 1989 році, а також гараж, збудований у 1992 році, сарай 1994 року побудови з погрібом, були здійснені їх спільними зусиллями за спільні кошти, в період проживання у шлюбі. У 2004 році ними було за спільні кошти проведено газ. Вважала, що у зв`язку з такими добудовами цінність будинковолодіння значно збільшилась внаслідок спільних трудових та грошових затрат, а тому, відповідно до положень ч. 1 ст. 62 СК України, його слід визнати спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до ст.22 КЗпШС (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно дост. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року (справа №755/16633/15) зазначено, що для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що спірне майно не може бути предметом поділу між подружжям, оскільки на час проведення основних прибудов спірний будинок та надвірні споруди не перебували у власності відповідача. Крім того, успадковане в подальшому майно, в силу п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що належних та допустимих доказів, підтверджуючих істотне збільшення у своїй вартості майна відповідача внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя позивачем суду не надано.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких умов наявності передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської областівід 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 травня 2019 року.

Суддя- доповідач Таргоній Д.О.

Судді Журба С.О.

Приходько К.П.