П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 221/6027/18

Номер провадження 22-ц/804/984/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Гаврилової Г.Л., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.,

сторони :

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

відповідач - ОСОБА_6

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6, на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 17 січня 2019 року, у складі судді Писанець Н.В., дата складення повного судового рішення 28 січня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 травня 2018 року між ним та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено договір про наміри, а саме, купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 В договорі вони визначили ціну об'єкту в сумі 60 000 грн. - по 30 000 грн. кожному з відповідачів. Згідно з умовами договору домовилися про укладання основного договору купівлі-продажу зазначеного будинку з нотаріальним посвідченням в строк до 01 червня 2018 року. На виконання умов договору він передав відповідачам грошові кошти в загальній сумі 60 000 грн. Відповідачі у подальшому, стали ухилятися від укладання основного договору купівлі-продажу, мотивуючи постійною зайнятістю. При цьому, у правовстановлюючому документі на 1/2 частину спірного будинку у відповідача ОСОБА_6 містилась описка у прізвищі - замість вірного «ОСОБА_6» зазначено «ОСОБА_6». Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просив суд встановити факт належності правовстановлюючого документу - договору купівлі-продажу 1/2 частини АДРЕСА_1 - ОСОБА_6, а також встановити факт того, що між ним та відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відбувся договір купівлі-продажу будинку. Просив визнати за ним право власності на спірний будинок АДРЕСА_1

Уточнивши позовні вимоги 30 жовтня 2018 року, представник ОСОБА_4 просив встановити факт укладання між ним та відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 договору купівлі-продажу спірного будинку та визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 17 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_6, посилаючись на неповне з*ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та постановити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_6 зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що сторони договору домовилися щодо усіх істотних його умов, відбулося повне виконання договору шляхом передачі нерухомого майна позивачу. Факт передачі відповідачам грошових коштів ОСОБА_4, на виконання договору купівлі-продажу, підтверджений попередньою угодою та свідками, які також підписали угоду.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Позивач рішення суду першої інстанції про відмову йому у позові не оскаржив.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явилися; про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належними чином; клопотання про відкладення розгляду справи не подали. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (а.с.92-95).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, 01 березня 2018 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_6 було підписано договір про наміри на укладення договору купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1. Сторони визначили ціну об'єкту в розмірі 60 000 грн.

Пунктом 1 договору передбачено право покупця, разом з членами родини, проживати в будинку до оформлення договору купівлі-продажу зазначеного будинку між сторонами.

Відповідно до пункту 2 продавці зобов'язалися зняти з реєстрації усіх осіб в будинку АДРЕСА_1 до оформлення договору купівлі-продажу вказаного будинку між сторонами.

Відповідно до пункту 3 договору про наміри, сторони домовились про укладання основного договору купівлі-продажу зазначеного будинку та його нотаріального посвідчення в строк до 01 червня 2018 року.

Договір про наміри складений в письмовій формі, підписаний ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також двома свідками - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 14).

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_4 у позові, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки для укладення договору купівлі-продажу будинку встановлений обов'язковий порядок, а саме, нотаріальне посвідчення цього договору, якого сторони не дотрималися. Визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку за вимогами ОСОБА_4 не допускається.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлені фактичні обставини справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в повній мірі відповідає вимогам закону.

Так, загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За положеннями ч.4 ст.635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

За змістом укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 договору сторони зобов'язались у майбутньому, в строк до 01 травня 2018 року, укласти договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, шляхом нотаріального посвідчення до 01 червня 2018 року.

Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання договору про наміри, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Примусове виконання зобов'язання в натурі суперечить вимогам статті 627 ЦК України про свободу договору і положенням статті 321 ЦК України про непорушність права власності.

Закон не передбачає такого правового наслідку порушення взятого на себе в договорі про наміри зобов'язання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку.

Припинення зобов'язання за договором про наміри, внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого договором строку, унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов'язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов'язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.

Відповідно до ст. 665 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину.

Поняття ухилення містить в собі вольову складову, тобто дії або бездіяльність особи, яка ухиляється, є усвідомленими і умисними, вона самостійно приймає рішення про вчинення таких дій або бездіяльності з метою відвернення певних небажаних для неї юридичних фактів або дій.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у спорі про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеномустаттею 392 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не представлено доказів того, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ухиляються від укладення з ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будинку та його нотаріального посвідчення.

Більш того, з заяв відповідачів вбачається, що вони погоджуються з доводами ОСОБА_4 викладеними у позовній заяві, а тому, на теперішній час не втрачені можливості укладення договору купівлі-продажу будинку у встановленому законом порядку.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відмову у позові ОСОБА_4

Колегія враховує, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суду необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу будинку, а були лише наміри вчинити такий правочин. Оскільки такі наміри не реалізовані, відсутні підстави і для визнання за ОСОБА_4 права власності на спірний будинок в судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_6 доводи висновків суду по суті спору не спростовують, а також не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди ОСОБА_6 з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Фактично зміст апеляційної скарги ОСОБА_6 вказує на те, що відповідачем наводяться обставини, які були предметом позову ОСОБА_4 та дослідження суду першої інстанції. Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою апеляційний суд враховує постанову Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15 та постанову Верховного Суду від 11 березня 2019 року справа № 242/4530/17 провадження № 61-25505св18.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 17 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 15 квітня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

Г.Л.Гаврилова

Т.Б. Ткаченко