Справа № 352/1068/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/216/19
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2, третя особа - Комісія з питань захисту прав дитини Тисменицької районної державної адміністрації, про стягнення заборгованості спадкодавця в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення мешканців із житлового приміщення, що обтяжене іпотекою, за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене головуючим суддею Дузінкевичем І.М. 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», надалі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Позовні вимоги були мотивовані тим, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2012 року (справа № 2-237/11) стягнуто з ОСОБА_5 на користь банку 3203712 грн 94 коп. заборгованості за кредитним договором від 17 березня 2005 року № 121 pv-05. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, після смерті якого відкрилася спадщина на домоволодіння та земельну ділянку площею 0,1144 га на АДРЕСА_1, які є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 18 березня 2005 року. Станом на момент смерті заборгованість ОСОБА_5 за вказаним кредитним договором становила: 62 903,60 доларів США - строкова заборгованість за основним боргом (тілом) кредиту; 164 068,34 доларів США - прострочена заборгованість за основним боргом (тілом) кредиту; 1 412,27 доларів США - строкова заборгованість за відсотками; 191 816,82 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками; 9 832 163,43 грн - пеня за період із 10 березня 2013 року до 10 березня 2014 року. Ураховуючи вказане, банк просив примусово виселити відповідачів, які проживають у вказаному будинку та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 у вищезазначеному розмірі звернути стягнення на предмет іпотеки, що належав ОСОБА_5, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3, спадкоємцями якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Тисменицького районного суду від 12 липня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду та порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства. Апелянт вказав, що ОСОБА_5, що являється боржником та іпотекодавцем за кредитним договором, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер. Відповідачі у даній справі є його спадкоємцями, а отже, зобов'язання померлої особи (боржника) переходять до спадкоємців. Апелянт вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення, не застосував до спірних правовідносин постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», згідно якої, у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодержателя до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Таким чином, на думку представника Банку, правила статті 1281 ЦК України щодо строку пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців не застосовуються до зобов'язань, забезпечених іпотекою. Крім того, апелянт вважає, що місцевим судом необґрунтовано відмовлено у виселенні відповідачів із предмета іпотеки, оскільки Банк здійснив усі необхідні дії, передбачені статтею 40 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2016 року, оскаржене рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року вищевказану ухвалу апеляційного суду скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Представник АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в судовому засіданні 07 лютого 2019 року апеляційну скаргу з наведених підстав підтримав. В судове засідання після перерви - 12 лютого 2019 року представник Банку не з'явився; до апеляційного суду подав заяву, у якій просив розгляд справи завершувати без його участі, апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі.

В судові засідання, 07 лютого, 12 лютого 2019 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з'явилися, про причини не повідомили. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.

Не з'явилася в судове засідання і відповідач ОСОБА_2, яка є також законним представником неповнолітньої дочки ОСОБА_4 Однак, їй на останню відому адресу неодноразово направлялись судові повідомлення, і крім того вона викликалася до суду в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України. Про зміну місця свого проживання ОСОБА_2 суду не повідомляла, отже є правові підстави вважати, що відповідач повідомлена про місце і час вирішення цього цивільно-правового спору. Тому розгляд справи слід проводити без її участі.

Представник відповідача ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, зазначивши, що Банком пропущено строк звернення з вимогою до спадкоємців, оскільки про смерть спадкодавця позивачу було відомо 02.06.2014, коли він звернувся з відповідною претензією до нотаріальної контори. Враховуючи вказане, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник Служби у справах дітей Тисменицької районної державної адміністрації в судове засідання 12 лютого 2019 року не з'явився, до суду подав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. У судовому засіданні 07 лютого 2019 року представник комісії у справах дітей зазначив, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають в спірному будинковолодінні, яке перебуває в іпотеці, та заперечив проти їх виселення. Ці обставини представник підтвердив відомостями, які містяться у відповідному висновку Служби у справах захисту дітей Тисменицької РДА.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 17 березня 2005 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 121 pv-05, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 227 000 доларів США зі сплатою 16 % річних строком до 17 березня 2015 року.

Повернення кредиту було забезпечене іпотечним договором від 18 березня 2005 року, укладеним між банком та ОСОБА_5, згідно з умовами якого предметом іпотеки є домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1144 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і для ведення особистого підсобного господарства за тією ж адресою.

Дружина іпотекодавця - ОСОБА_2 надала згоду на укладення іпотечного договору, що підтверджується відповідною заявою.

Рішенням Тисменицького районного сіду від 24 квітня 2012 по справі №2-237/11 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 32018921,94 грн заборгованості за кредитним договором, 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 3203712,94 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

02 червня 2014 року Банк надіслав на адресу Тисменицької районної державної нотаріальної контори вимогу (претензію), у якій просив прийняти цю вимогу та довести до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, про подання кредитором нотаріусу претензії за кредитним договором від 17 березня 2005 року № 121 pv-05.

На підставі вказаної претензії нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа № 210/2014, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 05 червня 2014 року.

03 вересня 2014 року дружина померлого ОСОБА_2 подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини на користь дітей: ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які не зверталися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

09 лютого 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» направило ОСОБА_3 і ОСОБА_4, в інтересах якої діяла ОСОБА_2, вимогу про усунення порушень за кредитним договором та добровільне звільнення домоволодіння, обтяженого іпотекою. Банк пропонував спадкоємцям погасити кредитну заборгованість у тридцятиденний строк, а у разі відмови - добровільно звільнити домоволодіння (т.1 а.с. 23-24).

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв'язку з пропуском Банком строку, передбаченого статтею 1281 ЦК України, зокрема, зробивши висновок про те, що направлення вимоги нотаріусу, а не безпосередньо спадкоємцям, не свідчить про виконання вимог даної норми закону.

Однак, колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою та другою статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права, несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Оскільки зі смертю позичальника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред'явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред'явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов'язань, забезпечених іпотекою.

Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, а тому вони підлягають врахуванню при вирішенні даного цивільно-правового спору.

Аналіз указаних норм дає можливість зробити висновок про те, що кредитор протягом шести місяців після прийняття у передбаченому законом порядку спадкоємцями спадщини (після закінчення шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини) вправі пред'явити до них свої вимоги.

Судом першої інстанції встановлено, що боржник ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Банк звернувся до нотаріуса з вимогою (претензією) про обов'язок спадкодавця погашення кредитної заборгованості 02 червня 2014 року.

Шестимісячний строк, передбачений статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 закінчився 08 вересня 2014 року. Тобто, саме після цього моменту кредитору могло стати відомо коло спадкоємців, які прийняли спадщину.

Згідно копії повідомлення Тисменицької районної державної нотаріальної контори від 21 жовтня 2014 року, направленого АТ «Банк «Фінанси та Кредит» нотаріальною конторою, повідомлено, що після смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори звернулася його дружина ОСОБА_2, яка відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на користь дітей померлого - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1 а.с. 21).

У шестимісячний строк після завершення строку для прийняття спадщини, а саме 09 лютого 2015 року, банк звернувся безпосередньо до спадкоємців боржника: ОСОБА_3 і ОСОБА_4, з вимогами про усунення порушень за кредитним договором, яких вони не виконали (т.1 а.с. 23).

Виходячи з наведеного та обов'язкових вказівок, викладених в постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, апеляційний суд вважає, що вимогу кредитора померлого позичальника пред'явлено вчасно та у спосіб, визначений законодавством.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У силу статей 525, 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

У частині першій та третій статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої «Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону (ст. 41 Закону України «Про іпотеку»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц наведено висновок, що не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов'язанні.

Таким чином, вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованою, оскільки кредитне зобов'язання порушено, та залишається не виконаним, а іпотека на цей час є чинною.

Колегія суддів зауважує, що рішенням Тисменицького районного суду від 24 квітня 2012 року достроково стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 3 201 892,94 грн заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с. 14-15).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) визначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Таким чином, доводи позивача про необхідність стягнення із спадкоємців заборгованості за кредитним договором у сумі, що виникла на день смерті спадкодавця ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_3) та становить 13 776 986,68 грн, є необґрунтованими. Оскільки банком достроково пред'явлено вимогу до позичальника про стягнення заборгованості, яку задоволено рішенням місцевого суду, то у банку припинилося право нараховувати відсотки за кредитом ОСОБА_5 Отже, за рахунок іпотечного майна задоволенню підлягає кредитна заборгованість позичальника тільки в сумі 3201892, 94 грн, яка визначена згаданим вище судовим рішенням.

Апеляційний суд зауважує, що Банк звернувся з вимогою про стягнення заборгованості спадкодавця до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки саме вони успадкували належне померлому майно, що було передано в іпотеку позивачу. Такий висновок випливає з того, що ОСОБА_2 від прийняття спадщини відмовилася на користь своїх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які на час смерті спадкодавця проживали з ним у згаданому вище житловому приміщенні і були там зареєстровані. Зазначена обставина підтверджується рішенням № 25-15/02-22 від 20.08.2015 року Комісії з питань захисту прав дітей Тисменицької РДА (т.1 а.с. 49-52).

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Апеляційним судом з'ясовано, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після смерті їх батька спадщину прийняли, оскільки проживали і були зареєстровані у спадковому будинковолодінні, однак на час розгляду даної справи свідоцтво про право на спадщину їм не видано. Між тим, отримання свідоцтва про право на спадщину, відповідно до статті 1296 ЦК України, є правом спадкоємців, а не їх обов'язком. При цьому відсутність у спадкоємців свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора, оскільки спадщину відповідачі отримали, а їх відповідальність за боргами спадкодавця настає за умови додержання кредитором вимог статтей 1281, 1282 ЦК України, які Банком були дотримані. При цьому, наявність заборгованості за кредитним договором та конкретний її розмір відповідачами не оспорюється.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Вказаний висновок також міститься у Постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 175/4367/15-ц.

Відповідно до п. 2 ст. 57 СК України майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особисто приватною власність дружини, чоловіка.

З копії іпотечного договору від 18.03.2005 року вбачається, що ОСОБА_5 передано в іпотеку належне йому на праві власності домоволодіння. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно видано ВК Тисменицької міської ради на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Тисменицької державної нотаріальної контори 04.08.1992 (т.1 а.с.4). Із змісту названих договору і свідоцтва вбачається, що власником згаданого будинковолодіння був тільки ОСОБА_5

В судовому засіданні апеляційного суду представником ОСОБА_3 було надано копію рішення Тисменицького районного суду від 05 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_9, до Тисменицької міської ради про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя. Вказаним рішенням визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку площею 175,3 м. кв., літньої кухні - гаражу - сараю площею 101,2 м.кв., огорожі площею 27,0 м.кв. огорожі площею 109,6 м.кв. та колодязю, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Однак, апеляційний суд не приймає вказане рішення до уваги, оскільки договір дарування на підставі якого було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння ОСОБА_5 і яке він пізніше передав у іпотеку, у судовому порядку не було визнано недійсним. Крім того, ні місцевому суду ні апеляційному суду не було надано витягу з відповідного державного реєстру прав на нерухоме майно, в якому б підтверджувалось, що за ОСОБА_2 на підставі вказаного рішення Тисменицького районного суду від 05.02.2016 року зареєстровано право приватної власності на ? частину спірного будинковолодіння. До того ж, як вбачається із змісту наведеного рішення, до справи не залучалися спадкоємці ОСОБА_5, а також Банк, хоча позивачу було відомо, що майно знаходиться в іпотеці.

Таким чином Банк обґрунтовано звернувся до спадкоємців з вимогою про звернення стягнення на все домоволодіння.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог банку про виселення жильців з успадкованого іпотечного майна.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, положеннями частин першої та другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Суд першої інстанцій обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині, встановивши, що в іпотеку передано домоволодіння, яке не було придбане за кредитні кошти, і виселення відповідачів неможливе без надання їм іншого житлового приміщення, яке банком не запропоновано.

Крім того, 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не підлягає виконанню.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1196цс15 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-2096цс16.

Оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 виступає як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, в матеріалах справи відсутні відомості, які б підтверджували наявність у відповідачів іншого житла, площа цього будинку не перевищує 250 кв. м, відтак апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зупинення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій».

Приймаючи до уваги вищенаведене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» підлягає до часткового задоволення та скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнення заборгованості спадкодавця в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково. Рішення Тисменицького районного суду від 12 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2, третя особа - Комісія з питань захисту прав дитини Тисменицької районної державної адміністрації, про стягнення заборгованості спадкодавця в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2, третя особа - Комісія з питань захисту прав дитини Тисменицької районної державної адміністрації, про стягнення заборгованості спадкодавця в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (, юридична адреса: вул. Артема, 60, м. Київ, 04050) за Кредитним договором №121 pv-05 від 17.03.2005р. у загальній сумі в еквіваленті до національної валюти 3 201 892 грн 94 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння № 8 із земельною ділянкою площею 0,1144 га, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належало ОСОБА_5, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3., спадкоємцями якого є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, що зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності / незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

«Зупинити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В решті рішення Тисменицького районного суду від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови виготовлено 18 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко