Ухвала

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 191/2529/15-ц

провадження № 61-5125ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення авансу, отриманого за нікчемним правочином, інфляційних витрат за весь час прострочення, трьох відсотків річних та моральної шкоди та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, інфляційних втрат за весь час прострочення та трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача неправомірно одержаний аванс у розмірі 88 500 грн, 3 % річних - 7 965 грн, інфляційні нарахування - 70 357,50 грн та моральну шкоду - 5 000 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що 02 липня 2012 року між нею і ОСОБА_1 було письмово укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. 02 липня 2012 року вона сплатила відповідачу аванс в сумі 500 грн, про що продавець склав розписку. 13 липня 2012 року вона сплатила відповідачу другу частину авансу в розмірі 2 000 грн, про що той склав розписку. 01 серпня 2012 року вона остаточно розрахувалася з відповідачем, сплативши йому грошову суму в розмірі 86 000 грн, про що відповідач склав розписку. Загальна сума сплачених грошових коштів складає 88 500 грн. Згідно з умовами договору відповідач зобов'язався укласти з нею договір купівлі-продажу житлового будинку і передати його у її власність не пізніше 20 липня 2012 року, однак свої зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим безпідставно заволодів належними їй грошовими коштами. Згідно з витягом про державну реєстрацію прав і копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно вказаний житловий будинок належить ОСОБА_3, а не відповідачу. Вважає, що фактично укладений між нею та відповідачем договір є нікчемним, оскільки він не був нотаріально посвідчений, а тому просила позов задовольнити.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 31 950 грн, 3 % річних - 2 872,87 грн та інфляційні втрати - 28 302,34 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 10 січня 2013 року між ним та ОСОБА_2 була укладена угода позики, що підтверджується розпискою від 10 січня 2013 року, в якій вказано що відповідач взяла в борг для побутових цілей гроші в сумі 31 950 грн у нього і зобов'язалася повернути до 01 червня 2013 року. У випадку неповернення було вирішено продати будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з метою розрахуватися з боргами. Відповідач борг не повернула, а тому просив позов задовольнити.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 88 500 грн. В решті позову відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

07 березня 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 щодо безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 88 500 грн та в цій частині направити справу на новий розгляд, в частині відмови у його позовних вимогах скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Ціна позову у даній справі за вимогами ОСОБА_2 щодо стягнення авансу, отриманого за нікчемним правочином, інфляційних витрат за весь час прострочення, трьох відсотків річних та моральної шкоди становить 171 822,50 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Ціна позову у даній справі за вимогами ОСОБА_1 щодо стягнення суми боргу, інфляційних втрат за весь час прострочення та трьох відсотків річних становить 63 125,21 грн, що станом на 01 січня 2019 року також не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Разом з тим сукупна ціна обох позовів, навіть з урахування зазначених в касаційній скарзі доводів про збільшення сторонами позовних вимог відповідно до 177 822,50 грн та до 116 133,41 грн, станом на 01 січня 2019 року не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 500 = 960 500).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що справа має для нього виняткове значення, оскільки грошові кошти, стягнення яких є предметом судового розгляду, мали бути сплачені за дім його матері, в якому зараз проживає колишній чоловік ОСОБА_2, а також прописані її дочка та малолітня онука, даний будинок пережив пожежу з вини колишнього чоловіка ОСОБА_2 Отже, у нього відсутні грошові кошти, а користуватися будинком він не має фактичної можливості.

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом також взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення авансу, отриманого за нікчемним правочином, інфляційних витрат за весь час прострочення, трьох відсотків річних та моральної шкоди та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, інфляційних втрат за весь час прострочення та трьох відсотків річних.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук