Справа №461/8534/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19 квітня 2019 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Іваника Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та примусове зняття з реєстрації,

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та примусове зняття з реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачі зареєстровані на даний час за адресою АДРЕСА_1. Фактично більше 20 років в зазначеній квартирі не проживають та не з'являються. Це підтверджується актом про не проживання і відсутності особистих речей. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми з оформлення субсидій на комунальні послуги, чим порушуються права позивача. Просить позов задоволити.

Позивач та його представник подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, згідно якої позов підтримують та просять задоволити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями та оголошенням, в порядку ст.128 ЦПК України. Також не подали до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно довідки про склад сім'ї, виданої ОСББ «Котляревського-4» від 08.11.2018 року за №43, у даній квартирі проживають п'ятеро людей, а саме (ОСОБА_1, дружина ОСОБА_4, син ОСОБА_5) та відповідачі (сестра ОСОБА_2 та племінник ОСОБА_3) /а.с.5/.

Як вбачається з акту про не проживання і відсутності особистих речей, який складений ОСББ «Котляревського-4» /а.с.7/, відповідачі більше 20-ти років в зазначеній квартирі, за адресою АДРЕСА_1, не проживають та не з'являються.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на положення ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України щодо непорушності права власності.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру /а.с.4/.

Таким чином, в силу вищенаведених положень закону, позивач і відповідачі мають рівні права у розпорядженні, володінні і використанні належного їм на праві власності майна.

Відповідно до статті 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно статті 382 ЦК України, квартирою є ізольове помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. У відповідності до норми статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до норм частини четвертої статті 9, статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У силу положень статей 321, 391 ЦК України, власник житла має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, з наданих позивачем документів, судом не встановлено жодного порушення відповідачами правил співжиття, які доводять посилання позивача на існування перешкод у здійсненні ним права власності. Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у справі № 351/1740/16-ц від 03.10.2018 року.

Доказів припинення права власності відповідачів у спільному майні з підстав визначених законом в ході розгляду справи не здобуто.

Слід також відзначити, що суду не подані документи щодо відмови відповідного органу виконавчої влади в оформленні субсидії або оскарження позивачем такої відмови.

Крім цього, суд зазначає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, і, зокрема, від вирішення питання про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Наявний в матеріалах справи акт підтверджує лише факт відсутності відповідачів в місці реєстрації протягом тривалого часу. Однак, наведені докази не дають суду достатніх підстав для висновку про те, що відповідач втратив право користування житлом відповідно до статті 71 ЖК УРСР, оскільки причин його відсутності та їх поважність судом не встановлено.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Водночас, твердження позивача, що реєстрація відповідача у квартирі становить для нього перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном є необґрунтованим та не доведеними жодними належними та допустимими доказами. Також, суду не надано жодного достовірного доказу, що відповідачі мають інше житло, зазначали в будь-яких документах іншу адресу як місце свого проживання чи перебування або що ними сплачуються комунальні послуги за іншою адресою місця проживання.

Суд вважає, що фактичне позбавлення права користування належним на праві власності майном особи є крайною мірою, повинно проводитися згідно з законом, мати легітимну мету і бути необхідним в демократичному суспільстві.

Щодо позовної вимоги про примусове зняття відповідачів з реєстраційного обліку в квартирі, то така також задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає процедуру реєстрації місця проживання особи, зокрема ч. 1ст. 6 цього Закону передбачає, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання».

Окрім того, згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Водночас, функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації.

Таким чином, оцінивши підстави позову та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про відсутність законних підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.

Повний текст рішення складено 19 квітня 2019 року.