Справа № 603/125/19
Провадження №2/603/166/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2019 р. м. Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області складі:

головуючого - судді Галіяна І. М.

за участі секретаря Бішко І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Монастириська в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

за участю учасників справи:

позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 ;

представника позивача ОСОБА_4 ;

відповідача не з`явився

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_5 , звернулася до Монастириського районного суду Тернопільської області з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи який вказав, що з 2004 року є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначив, що у вказаному житловому будинку уже 5 років зареєстрований однак не проживає без поважних на те причин його вітчим ОСОБА_2 , що призводить до надмірної сплати коштів за комунальні послуги. Отже, вважаючи, що відповідач у житловому будинку не проживає без поважних причин понад один рік, позивач згідно з частиною другою статті 405 Цивільно кодексу України (далі ЦК України) просив захистити його право власності на житло, а саме ухвалити рішеня про втрату ОСОБА_2 права користування цим приміщенням.

Ухвалою суду від 06.03.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

На виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 06.03.2019 року відповідач ОСОБА_2 надав через канцелярію суду відзив від 11.04.2019 року в якому вказав про те, що дійсно не проживає у житловому будинку близько п`яти років, оскільки перебуває на лікуванні у Язловецькому обласному протитуберкульозному санаторії, що підтвердив копією довідки від 15.04.2019 року. Просив не позбавляти його права користування жилим приміщенням, оскільки іншого житла у нього немає. Справу просив розглядати у його відсутності (а.с. 25-26).

У свою чергу 25.04.2019 року представник позивача через канцелярію суду надала відповідь на відзив у якому вказала, що вказані у відзиві відповідачем обставини не відповідають дійсності, оскільки спірний житловий будинок з 2010 року не придатний до проживання, а тому відповідач не міг проживати у ньому, а проживав з 2010 до 2016 року в селі Весокому Монастириського району разом із співмешканкою ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою сільської ради (а.с. 38).

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та надали пояснення аналогічні тим, що вказані у позовній заяві та заявах по суті справи. Окрім цього позивач вказав, що 2009 році надав право користування належним на праві власності житлом своєму вітчиму ОСОБА_2 , оскільки останній був членом його сімї, вів із ним та його матірю спільне господарство. Вказав, що йому відомо про те що його вітчим ОСОБА_2 фактично не проживає у його житловому будинку, оскільки з 2015 року по даний час перебуває на лікуванні в Язловецькому обласному протитуберкульозному санаторію, що на його думку є поважною причиною. Також зазначив, що згідно відомостей органу місцевого самоврядування адреса належного йому на праві власності житлового будинку змінилася із АДРЕСА_2 .

Розглянувши у відповідності до вимог частини 8 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) справу за правилами спрощеного позовного провадження, заслухавши вступне слово позивача та його представника, ознайомившись з письмовими доказами, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, суд вважає, що у позові слід відмовити з таких міркувань.

Судом встановлені такі обставини.

Згідно з договором дарування від 29.06.2004 року, позивач ОСОБА_5 став власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2009 році позивач позивач ОСОБА_5 надав право на проживання у своєму житловому будинку, як члену сім`ї вітчиму ОСОБА_2 .. Внаслідок цього, 08.09.2009 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_7 АДРЕСА_1 (а.с. 49).

Із пояснень наданих в судовому засіданні позивача ОСОБА_5 встановлено, що жодної угоди про порядок користування цим приміщенням між позивачем та відповідачем не укладалося.

Як убачається із довідки Язловецького обласного протитуберкульозного санаторію від 15.04.2019 року відповідач ОСОБА_7 з 21 жовтня 2015 року по даний час знаходиться на лікуванні з діагнозом ЗЗТБЛ (10.04.08) у вигляді фіброзу щ.вогнища кат.5. гр..5.1. та супутнім захворюванням ОСОБА_8 пневмослероз. Емфізема легень.ДН2ст.ХОЗЛ в стані нестабільної ремісії (а.с 26). Вказана обставина не заперечується позивачем ОСОБА_5

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК) ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо ці особи, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК).

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Аналіз вищевказаних правових норм та усталеної практики Європейського суду дає підстави для висновку, що обґрунтованим втручанням у право на житло особи допускається при умові не проживання членом або колишнім членом сім`ї власника певний строк у житлі без поважних на те причин.

Як установлено в судовому засіданні ОСОБА_2 є вітчимом позивача, вів на момент встановлення сервітуту з ним та його матір`ю спільне господарство.

Крім цього судом встановлено, що відповідач ОСОБА_9 хворіє та перебуває з 2015 року в Язловецькому обласному протитуберкульозному санаторію на лікуванні.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 . вимушено, тобто з об`єктивних причин, не проживає в житловому будинку ОСОБА_5 так як перебуває з 2015 року на лікуванні в медичному закладі. Отже, причини не користування відповідачем - ОСОБА_2 житлом та відсутності його понад один рік у ньому, на переконання суду, є поважними.

Зважаючи, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого позивачем не доведено, та беручи до уваги, що іншого житла відповідач не має, суд не вбачає підстави для задоволення позову.

Суд не бере до уваги довідку Висоцької сільської ради від 25.04.2019 року № 437 про те, що відповідач ОСОБА_2 проживав у селі Високе з 2010 року по 2016 рік (а.с. 42), оскільки ця інформація спростовується даними довідки Язловецького обласного протитуберкульозного санаторію від 15.04.2019 року у якій вказано, що відповідач ОСОБА_7 з 21 жовтня 2015 року по даний час знаходиться на лікуванні.

Враховуючи те, що у заявленому позові відмовлено, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст.12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду через Монастириський районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі ухвалення рішення за відсутності учасників справи протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

У разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення чи ухвалення рішення за відсутності учасників справи або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23.05.2019 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_1 ) проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (паспорт серії НОМЕР_2 ), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя І. М. Галіян