Справа № 409/294/18
Провадження № 22-ц/810/434/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.

скаржника ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

учасники справи: позивач - ОСОБА_3, відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 18 жовтня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі - продажу та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області з вищевказаним позовом, який мотивував тим, що на загальних зборах уповноважених членів КСП ім. Ілліча від 24 грудня 1999 року було прийнято рішення про реформування КСП ім. Ілліча та створення комісії по реформуванню. На загальних зборах уповноважених членів КСП ім. Ілліча від 29 березня 2000 року було затверджено розрахунки із пайового фонду та затверджено списки: майна, що розподіляється між членами КСП ім. Ілліча, майна для забезпечення кредиторської заборгованості, майна під заборгованість по заробітній платі, майна до резервного фонду, майна до неподільного фонду. На підставі розпорядження Голови Білокуракинської районної державної адміністрації за № 338 від 21вересня 2000 року КСП ім. Ілліча було ліквідовано та скасовано його державну реєстрацію та підприємство припинило своє існування. Основну частину пайового майна колишнього КСП ім. Ілліча співвласники виділили в натурі в індивідуальному порядку собі на паї. Під час паювання колишнього КСП ім. Ілліча групі співвласників, колишніх членів КСП ім. Ілліча, відповідачам у справі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 рішенням загальних зборів у якості частини майнового паю було виділено в натурі майно, яке розташоване: АДРЕСА_1, а саме - Ѕ частину зерноскладу, рік побудови 1964, загальною площею 288,7 кв.м.

Оскільки співвласники не бажали володіти даним майном, нести витрати з його утримання та ремонту, то ними було прийнято рішення про продаж вищевказаного майна позивачу. На підтвердження намірів про відчуження майна співвласники, відповідачі у справі, уклали із позивачем 17 травня 2017 року договір купівлі-продажу, який вони підписали та фактично передали майно. Згідно з умовами даного договору вартість проданого майна складає 6678 грн., яку позивач повністю сплатив співвласникам за продане майно, на підтвердження чого відповідачами було надано розписки про отримання грошових коштів та передано накладну № 65 від 07.03.2014 р. про передачу спірного майна співвласникам Уповноваженим з майнових паїв колишнього КСП ім. Ілліча ОСОБА_7

Крім того, відповідно до норм діючого законодавства України, Податкового кодексу України, при сплаті грошових коштів за пайове майно колишнього КСП ім. Ілліча, позивачем було перераховано та сплачено до бюджету податок з доходів фізичної особи, військовий збір та збір на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Після сплати грошових коштів за вищевказане майно, позивач з метою підготовки документів для укладення договору купівлі-продажу у нотаріуса, звернувся до Білокуракинського РБТІ з метою визначення вартості вищевказаного майна, і згідно довідки-характеристики від 29 січня 2018 року вих. 10 інвентаризаційна вартість його складає 290360,50 грн.

З метою укладення відповідного договору купівлі-продажу позивач звернувся 30 січня 2018 року в усній формі до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, від яких дізнався про смерть співвласників ОСОБА_8 та ОСОБА_6, які за життя не оформили своє право власності.

Таким чином через відсутність у продавців правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на вищевказане майно за ними як співвласниками, колишніми членами КСП ім. Ілліча, оформити нотаріально договір купівлі-продажу майна немає можливості.

Тому позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 17 травня 2017 року між позивачем та співвласниками майна, пайовиками колишнього КСП ім. Ілліча Білокуракинського району Луганської області, та визнати за ним право власності на спірне нерухоме майно.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 18 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: Ѕ частини зерноскладу, рік побудови 1964, загальною площею 288,7 кв. м, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 - укладений 17 травня 2017 року між ОСОБА_3 та співвласниками майна, пайовиками колишнього КСП ім. Ілліча, Білокуракинського району Луганської області. Визнано право власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно: Ѕ частину зерноскладу, рік побудови 1964, загальною площею 288,7 кв. м, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1.

Рішення мотивоване доведеністю протягом розгляду справи позивачем своїх позовних вимог.

ОСОБА_1, який не брав участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про його права та обов'язки, звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників, які мають право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ім. Ілліча, 28 січня 2009 року, скаржнику ОСОБА_1 було видане свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) НОМЕР_3. Не зважаючи на це, ухвалою суду від 18.10.2018 року йому було відмовлено у залученні його до участі у справі у якості третьої особи. Судом неправильно застосовано до спірних правовідносин вимоги ст.ст. 328, 220, 640, 657 ЦК України, оскільки однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Позивачем не доведено підстави свого позову відповідно до ч. 3 ст.12, ст. 81 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідача, скаржника ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_2, який заперечував проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-УШ визначені принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до яких кожна сторона має довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а також обов'язок суду розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі, яка переглядається, предметом спору, який вирішувався судом, є правомірність набуття позивачем права власності на нерухоме майно - Ѕ частини зерноскладу, рік побудови 1964, загальною площею 288,7 кв. м, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1, в якому скаржник ОСОБА_1 вважає, що має відповідно до Свідоцтва про право власності (майнового сертифікату) право на пайовий фонд майна в розмірі 114,48 грн. або 0,01 відсотків.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції скаржник, ОСОБА_1, який не був учасником справи при її розгляді судом першої інстанції, не був залучений судом до участі у справі за його клопотанням у якості третьої особи, наполягав на порушенні оскаржуваним рішенням його прав та інтересів як співвласника, який має право на майновий пай у відповідному майні.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України (в редакції Закону №2147- VIII від 03.10.2017 року) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов'язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв'язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов'язок і такий зв'язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Верховний Суд в своїй постанові від 11.07.2018 року у справі № 911/2635/17 наголошує на тому, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи те, що судом визнано за позивачем право власності на нерухоме майно - Ѕ частини зерноскладу, рік побудови 1964, загальною площею 288,7 кв. м, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 на підставі визнаного дійсним договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, укладеного 17 травня 2017 року між ОСОБА_3 та співвласниками майна, пайовиками колишнього КСП ім. Ілліча, Білокуракинського району Луганської області, без конкретного зазначення сторони продавця, про що прямо зазначено в резолютивній частині рішення, а скаржник ОСОБА_1 має відповідно до Свідоцтва про право власності (майнового сертифікату) право на майновий пай вказаного підприємства визначеному в розмірі 114,48 грн. або 0,01 відсотків, колегія суддів вважає, що вказане рішення безпосередньо стосується майнових прав, інтересів та обов'язків цієї особи.

Те, що судом мав бути розглянутий і вирішений спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, підтверджено Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) НОМЕР_3, виданим Шарівською сільською радою Білокуракинського району Луганської області 28 січня 2009 року ОСОБА_1, який має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ім. Ілліча с. Шарівка відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 11 жовтня 2002 року (а.с. 144).

Вказані відомості позивачем не спростовано, оскільки не надано жодних належних доказів того, що скаржник ОСОБА_1 не є співвласником майна колишнього КСП ім. Ілліча.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Право скаржника ОСОБА_1 на апеляційне оскарження судового рішення є складовою частиною права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Не залучивши скаржника ОСОБА_1 до розгляду у справі та безпідставно відмовивши йому у залученні його у якості третьої особи, суд порушив його процесуальні права та передчасно вирішив питання щодо спірного майна.

Крім того, апеляційний суд реалізує свої повноваження для виправлення судової помилки та недоліків судочинства відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації" для виправлення такого порушення як фундаментального з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 30 закону № 1618-IV сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач; позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У справах про визнання дійсним договору купівлі-продажу сторонами є саме сторони такої угоди, при цьому продавцем майна має бути його власник, який наділений повним обсягом прав щодо визначення долі майна та його розпорядженням.

Як вбачається з матеріалів справи, позов пред'явлено до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у той час коли у позові йдеться про набуття позивачем права власності на підставі договору купівлі-продажу позивачем нерухомого майна у вказаних осіб як у його власників (підстава набуття власності не зазначена і вона відсутня в матеріалах справи).

Одночасно позов обґрунтовано тим, що під час паювання колишнього КСП ім. Ілліча вказане майно рішенням загальних зборів від 18.07.2015 року у якості частини майнового паю виділено в натурі групі співвласників ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 (а.с. 32, 33, 34, 80-82).

Станом на час укладення договору, про дійсність якого заявлено позивачем, співвласник ОСОБА_6 був живий і помер лише ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 36), як була жива і співвласниця ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 35).

Будь-які правовстановлюючі документи на спірне майно відсутні.

Крім того, позивачем ставиться питання про визнання за ним права власності на Ѕ частини зерноскладу, рік побудови 1964, загальною площею 288,7 кв. м, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 Луганської області, у той час, коли матеріали справи містять надані позивачем перелік майна, що розподіляється між членами КСП ім. Ілліча, в якому наявне лише зерносховище 1980 року забудови (а.с. 15-16) та перелік майна до резервного фонду, який містить зерносховище 1961 року забудови (а.с. 17).

Інші докази існування зерносховища у КСП ім. Ілліча 1964 року забудови в матеріалах справи відсутні.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування до спірних правовідносин вимог ст.ст. 328, 220, 640, 657 ЦК України, оскільки однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, є передчасними та можуть бути враховані під час розгляду справи з належними відповідачами - належними співвласниками спірного майна.

Вказані невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права у відповідності ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є слушними та дають підстави для скасування оскаржуваного рішення та відмови у задоволенні позову ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що скаржником за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3475,41 грн., і суд задовольняє його скаргу у повному обсязі, з позивача на користь скаржника ОСОБА_1 слід стягнути вказаний судовий збір.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 18 жовтня 2018 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, мешкає: с. Шарівка Білокуракинського району Луганської області, 92210) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, мешкає: АДРЕСА_2) судовий збір 3475,41 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 15 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: