ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/382/19 Справа № 193/938/17 Суддя у 1-й інстанції - Шумська О.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2 районна державна адміністрація в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2018 року, яке постановлено суддею Шумською О.В. у смт Софіївка Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 05 березня 2018 року -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 районної державної адміністрації в Дніпропетровській області про визнання в порядку спадкування права на земельну частку (пай).

В обґрунтування позову зазначила, щоїї батько, ОСОБА_3, працював та був членом колгоспу ім.22-го зїзду КПРС Софіївського району Дніпропетровської області.

Колгосп ім.22-го зїзду КПРС в 1994 року був реорганізований в КСП ім. Л.Українки, згідно архівного витягу з протоколу № 3 загальних зборів.

При складанні списку громадян членів КСП, які мають право на отримання земельної частки (паю), згідно Додатку 1 до Державного акта на право колективної власності на землю КСП ім. Л.Українки, її батька, ОСОБА_3, було внесено до списків членів КСП ім. Л.Українки, які мають право на отримання земельної частки(паю) в КСП ім. Л.Українки за № 466.

Після смерті її батька, який помер 02.11.1999 року, відкрилася спадщина право на земельну частку (пай), площею 8,0 в умовних кадастрових гектарах.

Її мати ОСОБА_4, яка проживала разом з померлим батьком, що підтверджується відповідною довідкою, згідно ст. 549 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину померлого 02.11.1996 року ОСОБА_3

07.04.2011 року померла ОСОБА_4.

Позивач отримала спадщину померлої матері і має право отримати, в порядку спадкування, після померлого батька ОСОБА_3 право на земельну частку (пай) площею 8,0 га. розташовану на території колишнього КСП ім. Л.Українки..

Тільки весною 2017 року позивачу стало відомо про те, що її батька внесено до списків до Державного акта на право колективної власності на землю КСП ім. Л.Українки і він має право на отримання земельної частки (паю).

У травні 2017 року позивач звернулася до ОСОБА_2 районної державної адміністрації із заявою про визнання за нею, в порядку спадкування, права на земельну частку (пай) померлого батька, але їй відмовили та рекомендували звернутися до суду, так як питання про виділення земельної частки (паю) законом не врегульовано.

На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд поновити їй строк звернення до суду із позовною заявою про визнання за нею права на земельну частку (пай), в порядку спадкування та визнати за нею в порядку спадкування, право земельну частку (пай), площею 8,0 в умовних кадастрових гектарах вартістю 230034, 73 грн., розташовану на території колишнього КСП ім.Л.Українки, що належало померлому 02.11.1999 року ОСОБА_3

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2018 року позивачу відмолено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що нею пропущено строк звернення з даним позовом до суду, оскільки про те, що її батько мав право на отримання земельної частки (паю), площею 8,0 в умовних кадастрових гектарах, вона дізналась весною 2017 року, від спадщини вона не відмовлялась, а значить, незалежно від терміну звернення до суду, має право на отримання спадщини померлих батьків.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Від представника відповідача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи у звязку з неможливістю взяти участь в судовому засіданні представника ОСОБА_2 районної державної адміністрації в Дніпропетровській області, однак, вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки, скаржником не надано належних та допустимих доказів, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, на підтвердження неможливості участі представника відповідача в судовому засіданні, у звязку з чим заявлене клопотання, колегія суддів вважає безпідставним.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_2 районної державної адміністрації в Дніпропетровській області ОСОБА_6 та представника третьої особи Головного управління Держеокадастру в Дніпропетровській області ОСОБА_7, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, батько позивача ОСОБА_3, працював та був членом колгоспу ім.22-го зїзду КПРС Софіївського району Дніпропетровської області, який був реорганізований в КСП ім. Л.Українки.

30 червня 1994 року КСП «Леся Українка» отримало Державний акт на право постійного користування землею серія ДП Сф 0002 (а.с.7), згідно якого відповідно до розпорядження представника Президента України від 22 червня 1994 року б/н колективному сільськогосподарському підприємству «Леся Українка» передано у колективну власність 5480,0 гектарів землі для ведення сільськогосподарського виробництва.

Згідно довідки, виданої Відділом Держгеокадастру у ОСОБА_2 районі, ОСОБА_3, було внесено до списків членів КСП ім. Л.Українки, які мають право на отримання земельної частки (паю) в КСП ім. Л.Українки за № 466, (а.с.11).

Право на одержання земельної частки (паю) у ОСОБА_3 виникло з 30 червня 1994 року - з моменту видачі КСП «Леся Українка» державного акта про право колективної власності на землю, членом якого він був, оскільки земельна ділянка передавалась у колективну власність юридичній особі.

Після смерті ОСОБА_3, який помер 02.11.1999 року, відкрилася спадщина право на земельну частку (пай), площею 8,0 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 230034, 73 грн.(а.с.12).

ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 - матірю позивача ОСОБА_1 (а.с.4). Зміна прізвища позивача з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 відбулася у звязку з укладенням шлюбу з ОСОБА_8 (а.с.6).

07.04.2011 року померла мати позивача ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 388901, яке видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 618 (а.с.5).

Звертаючись з даним позовом до суду позивач посилалась на те, що про те, що батька внесено до списків до Державного акта на право колективної власності на землю КСП ім. Л.Українки і він має право на отримання земельної частки (паю), вона дізналася весною 2017 року та вважає, що вона має право на визнання за нею в порядку спадкування права на земельну частку (пай), що належав її батькові.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення даного позову в силу пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися, виходячи із наступного.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 судам розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, підставами для відмови в позові у звязку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відтак, одночасна відмова рішенням суду в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності і в звязку із його недоведеністю є помилковою, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо підставності позову ОСОБА_1, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, до спірних правовідносин щодо спадщини, яка відкрилася 02 листопада 2011 року після смерті ОСОБА_3, застосовуються положення ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно із ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно із ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Довідкою виконавчого комітету Вакулівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року № 1868 підтверджується, що мати позивача ОСОБА_1, як спадкоємець першої черги, прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки на день смерті спадкодавця ОСОБА_3 проживала разом ним і продовжувала проживати за цією ж адресою до дня власної смерті.

Згідно зі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

12 грудня 2012 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що належало її матері ОСОБА_4 (а.с.195)

Відповідно до вимог ст. ст. 22, 23 ЗК України від 1990 року, п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, право на земельну частку (пай) виникає в осіб, у тому числі й пенсіонерів, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були чи залишалися членами цього підприємства.

Відповідно до ст. 23 ЗК України 1990 року, в редакції станом на момент видачі державного акту, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами й доповненнями), член колективного сільськогосподарського підприємства (далі ? КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Із матеріалів справи вбачається, що батько позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 внесений до переліку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Л.Українки, а тому набув право на земельну частку (пай), яке після його смерті перейшло в порядку спадкування за законом до спадкоємця першої черги за законом ОСОБА_4 в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України, а після її смерті до позивача ОСОБА_1, яка 12 грудня 2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на інше майно ОСОБА_4 (а.с.195)

За таких обставин, позовні вимоги про визнання за позивачем права на отримання земельної частки (паю) в розмірі 8,0 умовних кадастрових гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території колишнього КСП ім. Л. Українки, в порядку спадкування після смерті батька, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню.

Оцінюючи заперечення відповідача ОСОБА_2 районної державної адміністрації в Дніпропетровській області, що позивач по справі звернулась з позовом з пропуском строку позовної давності, колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідачем ОСОБА_2 районною державною адміністрацією в Дніпропетровській області заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.27-29).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач прийняла спадщину після смерті матері у встановленому законом порядку та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, про право ОСОБА_3 на отримання земельної частки (паю), позивачу стало відомо вже після прийняття спадщини після смерті її матері, а саме весною 2017 року, чого відповідачем не спростовано, і вже у серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду.

При цьому, оскільки до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися до його смерті, серед яких і право на отримання земельної частки (паю), позивач спадщину прийняла та набула права на земельну частку (пай).

Отже, заява відповідача про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

У зв'язку з наведеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача заслуговують на увагу, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підглядає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача та визнання за нею права на отримання земельної частки (паю) площею 8,0 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території колишнього КСП ім. Л. Українки, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, який помер 02 листопада 1999 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної державної адміністрації Дніпропетровської області, третя особа - Відділ у ОСОБА_2 районі Головного управління Держеокадастру в Дніпропетровській області, про визнання в порядку спадкування права на земельну частку (пай) задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право на отримання земельної частки (паю) площею 8,0 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території колишнього КСП ім. Л. Українки, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, який помер 02 листопада 1999 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: