ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

справа № 645/2845/17

провадження № 22-ц/818/906/19

08 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 ,

третя особа - ОСОБА_6 ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 - представника ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року в складі судді Бондарєвої І.В.,

у с т а н о в и в:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про скасування розпорядження про передачу квартири у власність та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що при приватизації квартири АДРЕСА_1 в 1996 році були порушені його права на приватизацію, оскільки він на той час постійно мешкав у квартирі як член сім`ї наймача, але в коло осіб, що включені до свідоцтва про право власності на житло не включений. Крім того, він на час приватизації був неповнолітньою дитиною, однак письмову згоду (відмову) батьків в його інтересах на проведення приватизації отримано не було.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду від 1996 року, яким, у тому числі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , передано у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 15 жовтня 1996 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за № 8-96-78610.

28 липня 1017 року ОСОБА_9 - представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 подала заперечення на позовну заяву, в яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заперечення, з урахуванням доповнень, мотивовані тим, що станом на дату прийняття розпорядження про приватизацію квартири позивач не проживав разом з наймачем та не вів з ним спільного господарства. Батьки позивача були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 як піднаймачі згідно з договором піднайму квартири від 15 липня 1996 року, а позивач - 10 червня 1999 року, тобто через три роки після приватизації житла. В заяві від 05 березня 2018 року просила застосувати строк позовної давності.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2018 року в складі судді Бондарєвої І.В. до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виключивши їх з числі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 липня 2018 року в складі судді Бондарєвої І.В. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 - законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 відмовився від участі у приватизації, тому спірне житло було правомірно приватизовано за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкали в квартирі, в тому числі тимчасово відсутні, за якими зберігалось право на житло.

30 листопада 2018 року ОСОБА_7 - представник ОСОБА_1 звернулася до Харківського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив обставин, що мають значення для справи, та не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

26 грудня 2018 року ОСОБА_9 - представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «По приватизацію державного житлового фонду» (у редакції закону станом на час здійснення приватизації спірної квартири) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

За змістом частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною третьою статті 48 ЖК УРСР громадяни, які одержали житло у державному фонді, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповіднодо частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Порядок приватизації державного житлового фонду на час виникнення спірних правовідносин також регулювався Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (втратив чинність згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 30).

Пунктами 20, 21 цього Положення (у редакції станом на 05 січня 1999 року) встановлено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї на займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріали справи свідчать, що на підставі рішення Ленінського виконавчого комітету Ради депутатів трудящих міста Харкова 15 червня 1977 року № 140/6 ОСОБА_10 01 липня 1977 року видано ордер на сім`ю з двох осіб ( ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ) на право зайняття двох кімнат загальною площею 27,15 кв. м. в квартирі АДРЕСА_1 .

20 липня 1977 року між управлінням будинками № 191 житлового управління (відділом комунального господарства) РЖУ Фрунзенського району м. Харкова в особі керуючого управлінням будинками та наймачем ОСОБА_11 укладено договір найму житлового приміщення у будинках місцевих Рад депутатів трудящих, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій Української РСР.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер.

15 липня 1996 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 укладено договір піднайму, за умовами якого наймодавець ОСОБА_12 надала піднаймачу з сім`єю, а саме - ОСОБА_5 , його дружині ОСОБА_6 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 строком до отримання квартири.

В липні 1996 року ОСОБА_12 звернулась до Міського Центру приватизації державного житлового фонду з заявою про передачу квартири АДРЕСА_1 у власність.

Станом на липень 1996 року в указаному житлі були зареєстровані ОСОБА_12 ; дочка ОСОБА_6 та її чоловік ОСОБА_5 ; дочка ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_13 , діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У довідці, виданої ЖЕУ-199 за № 986, зазначено, що ОСОБА_1 є кутонаймачем.

ОСОБА_1 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 10 червня 1999 року, що підтверджується копією паспорту.

Згідно з довідками, виданими Виконавчим комітетом Мерефьянської міської ради 08 липня 2002 року № 1036, 30 вересня 2002 року № 5830, від 29 грудня 2003 року № 6606, від 29 березня 2002 року № 1960, від 07 липня 2003 року № 3671, від 28 березня 2003 року № 1944, від 26 квітня 2004 року № 2034, від 03 жовтня 2003 року № 5128, від 13 грудня 2004 року № 5965, з 1992 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 проживали в будинку АДРЕСА_2 .

02 липня 1996 року ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6 , які діяли також в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулись до Міського Центру приватизації державного житлового фонду з заявами про відмову від приватизації даного житла. В цих заявах також зазначили, що вони перебувають на квартирному обліку Фрунзенського райвиконкому м . Харкова (а. с. 7, 44, 118 , 121, 122 т. 1).

Розпорядженням Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду від 15 жовтня 1996 року № 13938 задоволена заява та передано ОСОБА_12 у спільну сумісну власність спірне житло.

На підставі вказаного розпорядження видано Свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_12 та членам її сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 померла.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_9 - представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 пояснила, що сім`я ОСОБА_14 відмовилась від приватизації спірного житла, оскільки ОСОБА_5 як звільнений у запас військовослужбовець, був поставлений на облік та включений до списку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а договір піднайму було укладено з метою скоріше просунутись у черзі.

Згідно з довідкою, виданою Департаментом житлового господарства Виконавчого комітету Харківської міської ради 05 березня 2018 року за № 1107/0/90-18, ОСОБА_5 , його дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_1 станом на 23 лютого 2018 року перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, за загальною чергою та включені до списку осіб, які мають право на першочергове одержання житлової площі з урахуванням пільги військовослужбовця, звільненого у запас з 03 березня 1992 року (а. с. 226 т. 1).

Оскільки станом на час приватизації позивач не проживав з наймачем ОСОБА_12 , фактично проживав з батьками за іншою адресою, був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 10 червня 1999 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідно переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 ЦПК України).

За правилами частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 10 травня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова