Єдиний унікальний номер судової справи: 487/767/19
Провадження № 22-ц/812/819/19
Постанова

іменем України

23 травня 2019 року м. Миколаїв Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2019 року, постановлену суддею Кузьменка В.В., за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення,

встановила:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання незаконним та скасування п. 46 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 14 серпня 2015 року № 718.

Позивач вказував, що він є власником 3/10 частки будинку АДРЕСА_1 , а власником 7/10 вказаного будинку є ОСОБА_2 14 серпня 2015 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийняте рішення № 718, яким (п. 46), були внесені зміни до п. 22 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 лютого 2015 року № 98 з викладенням його в такій редакції: житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 з №1-1 по № НОМЕР_1 , з №2-1 по №2-4 заг. площ. 71,9 кв.м., літ. Н, Ж, П, С2, Ш, Ф, Мпд), який належить ОСОБА_2 , надана нова адреса: АДРЕСА_3 .

Посилаючись на те, що постановою апеляційного суду Миколаївської області від 07 березня 2018 року визнано незаконним і скасовано рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 98 (п.22) від 13 лютого 2015 року, та те, що оскаржуваним ним рішенням порушується його право власності на зазначений житловий будинок, позивач просив про задоволення позову.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2019 року відмовлено у відкритті провадження за вищезазначеною позовною заявою за п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ухвала судді постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подав.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України, виходив з того, що спір щодо визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є передчасним.

-2-

Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник із позовних вимог, які ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність, тощо.

Отже, основною визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні. Сторони в адміністративному спорі ще до його виникнення повинні перебувати у відносинах вертикального підпорядкування.

Ураховуючи положення ст. 2 ЦПК України та ст. 2 КАС України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи.

У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Отже, одним з основних критеріїв відмежування справ цивільної юрисдикції від адміністративних справ, поряд з суб`єктним складом учасників спору, є характер спірних правовідносин та наявність спору про право цивільне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником 3/10 частки будинку АДРЕСА_1 , а власником 7/10 вказаного будинку є ОСОБА_2 .

-3-

14 серпня 2015 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийняте рішення № 718, яким (п. 46), були внесені зміни до п. 22 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 лютого 2015 року № 98 з викладенням його в такій редакції: житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 з №1-1 по №1-4, з №2-1 по №2-4 заг. площ. 71,9 кв.м., літ. Н, Ж, П, С2, Ш, Ф, Мпд), який належить ОСОБА_2 , надана нова адреса: АДРЕСА_3 .

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 07 березня 2018 року за позовом ОСОБА_1 , визнано незаконним та скасовано п. 22 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 13 лютого 2015 року № 98.

В позовній заяві, позивач, посилаючись на норми Конституції України та Цивільного кодексу України, а також судове рішення, яким встановлена незаконність та скасоване рішення (п.22) від 13 лютого 2015 року № 98, зазначав, що пунктом 46 оскаржуваного ним рішення, яким внесені зміни до первісного рішення, порушується його право спільної часткової власності на житловий будинок. Вказував, що він не уповноважував іншого співвласника на вчинення дій щодо надання нової адреси будинку і не розпоряджався на його користь своєю власністю.

Отже, зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що ним оскаржується рішення органу місцевого самоврядування, прийняте ним при здійсненні ним владних повноважень. Але підставами своїх вимог, поряд з порушенням порядку прийняття рішення, позивач зазначав порушення відповідачем його цивільних прав, спільної часткової власності на нерухоме майно.

Зазначених положень закону суд не врахував та не з`ясував, чи спрямовані управлінські дії суб`єкта владних повноважень на виникнення, зміну або припинення цивільних прав позивача щодо володіння, користування житловим будинком (окремими приміщеннями будинку); чи виникло у власників житлового будинку права власності окремо на приміщення, які знаходяться у складі житлового будинку (в матеріалах позову відсутні правовстановлюючі документи); чи існує рішення або інше про поділ або порядок користування житловим будинком.

Таким чином ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

З урахуванням викладеного відповідно до вимог п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України ухвалу суду першої інстанції слід скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2019 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 23 травня 2019 року.