ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/1055/18Головуючий у 1-й інстанції Чорна В.Г.
Провадження № 22-ц/817/356/19 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 308010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Романюк Х.Ю.

з участю ОСОБА_1 та його представника Кметика Я.С., ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №599/1055/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2019 року, ухваленого суддею Чорна В.Г., повний текст рішення складено 25 січня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 з вимогами про припинення частки відповідача у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 мотивує тим, що вказаний житловий належить їй та відповідачу на праві спільної часткової власності, відповідно до якої їй належить 2/3 частки, а відповідачу - 1/3 частки.

З відповідачем ОСОБА_1 у 2015 році розірвали шлюб, а з грудня 2017 року він в будинку не проживає.

Крім того, з нею проживає син, який є інвалідом першої групи і потребує окремої кімнати.

Житловий будинок складається з двох житлових кімнат.

Враховуючи те, що відповідач вибув проживати в інше місце, спільного господарства з ним не веде, відповідач не бере участі у догляді за будинком, жодних оплат комунальних послуг не здійснює, його частка в майні є незначною і не може бути виділена в натурі та враховуючи неможливість спільного користування житловим будинком, просить визнати за нею право власності на цілий будинок, припинити спільну часткову власність відповідача, стягнувши на його користь за рахунок внесених нею на депозит суду коштів відповідну компенсацію.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після розірвання з позивачкою у 2015 році шлюбу, ОСОБА_3 чинить йому перешкоди в проживанні та користуванні житловим будинком, не впускає його в житлове приміщення, поміняла замки до вхідних дверей житлового будинку та до інших господарських приміщень, вчиняє скандали, викликає своїх родичів та погрожує йому.

В силу вказаних обставин він змушений проживати у свого батька в с. Тростянець, Зборівського району, Тернопільської області.

Просить вселити його в житловий будинок по АДРЕСА_1.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2019 року вирішено:

"Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_1 на належну йому 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Присудити на користь ОСОБА_1 25210 (Двадцять п'ять тисяч двісті десять) гривень грошової компенсації в рахунок припинення права спільної часткової власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, які знаходяться на депозитному рахунку суду Територіального управління Державної судової адміністрації України в Тернопільській області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості припиненої частки у праві власності в розмірі 25210 (двадцять п'ять тисяч двісті десять) гривень за рахунок коштів, внесених нею на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Тернопільській області №3454 в Державній казначейській службі України код отримувача 26198838 код банку отримувача 820172 на підставі квитанції № ПН559594 від 25 червня 2018 року.

Зобов'язати Державну казначейську службу України (код 820172) виплатити ОСОБА_1 суму в розмірі 25210 (двадцять п'ять тисяч двісті десять) гривень внесену ОСОБА_3 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Тернопільській області №3454 в Державній казначейській службі України код отримувача 26198838 код банку отримувача 820172 на підставі квитанції № ПН559594 від 25 червня 2018 року.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення відмовити."

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання припиненим права спільної часткової власності на 1/3 спірного будинку та задовольнити його позовну заяву про вселення в дане житлове приміщення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що він в даний час не проживає по місцю свої реєстрації в силу тих обставин, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди.

Зазначив, що даний факт підтверджується тим, що ОСОБА_3 поміняла замки в вхідних дверях будинку, провокує скандали з метою ненадання йому можливості проживати в будинку, викликає працівників поліції при його появі біля будинку.

Вказав, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо незначної його частки в майні, вартість якої становить 25210 грн., та відсутність істотної шкоди, так як зазначене житло є його єдиною власністю та є єдиним місцем проживання.

При цьому, що суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 4 ст. 263 ЦПК України, залишив поза увагою висновки Верховного Суду викладені в Постанові від 26 вересня 2018 року в справі №202/9171/15-ц, Постанові від 18 квітня 2018 року в справі №645/3899/14-ц, Постанові від 30 травня в справі №760/8958/15-ц, в яких зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Процесуальним правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, сторони у справі не скористалися.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кметик Я.С. підтримали апеляційну скаргу, зіславшись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечили, рішення суду вважають законним і обґрунтованим.

Заслухавши сторін, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

За вимогами ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону в повній мірі.

Судом установлені наступні обставини, що не заперечуються сторонами.

Сторони з 05 жовтня 1991 року перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Зборівського районного суду від 26 березня 2014 року (а.с. 19).

У спільній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебуває житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

Рішенням Зборівського районного суду 19 жовтня 2015 року у цивільній справі № 599/1320/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1. (а.с.9)

За даними технічного паспорту, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, складається з двох житлових кімнат площею 16,4 кв.м. та 20,2 кв.м., коридору площею 4,3 кв.м, кухні площею 5,0 кв.м., веранди площею 4,7 кв.м. (а.с. 11,13). Таким чином, на частку ОСОБА_1 припадає житлової площі 10,2 кв.м, і жодна з наявних у житловому будинку кімнат цій частці не відповідає.

Під час судового розгляду встановлено, що у житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, проживають ОСОБА_3 та недієздатний ОСОБА_5, опікуном якого є ОСОБА_3, на підставі рішення Зборівського районного суду від 22 червня 2011 року (а.с.18), яке набрало законної сили та знаходиться в архіві суду при матеріалах цивільної справи №2-о-34/11.

При цьому недієздатний ОСОБА_5 займає кімнату площею 16,4 кв.м., а ОСОБА_3 - 20,2 кв.м.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 про припинення спільної часткової власності суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 у зазначеному будинку з 2015 року не проживає, згоди із співвласником щодо користування житлом не існує, частка є незначною і не може бути виділена в натурі, згідно представлених доказів із врахуванням часток співвласників спірний будинок є неподільним.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Виходячи з норм статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).

Разом із тим, відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім'ї.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласників на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умовами, що припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17 зроблено висновок, що ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).

Закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї).

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний будинок є неподільним.

В той же час суд задовольняючи позов ОСОБА_3, не надав жодної оцінки тому, чи не завдасть таке припинення права власності ОСОБА_1 істотної шкоди.

Як вбачається з довідки №653 від 08.11.2018 року, виданої Залозецькою селищної радою об'єднаної територіальної громади сіл Тростянець, Білокриниця, ОСОБА_1 проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 разом з батьком ОСОБА_7

Як в матеріалах справи так і сторони в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_1 фактично не проживає у спірному будинку з грудня 2017 року.

Висновок суду про те, що відповідач не проживає з 2015 року не відповідає фактичним обставинам справи.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів, які б вказували на перебування у власності ОСОБА_1 іншого житла.

Короткочасне проживання з грудня 2017 року у будинку батька не підтверджує, що останній вибув на постійне проживання в інше місце і забезпечений житлом.

Зберігаючи реєстрацію за попереднім місцем проживання ОСОБА_1 не виявляв бажання змінити місце постійного проживання.

А тому припинення права власності на єдине наявне у нього житло в будь-якому випадку завдасть відповідачу істотної шкоди, у зв'язку з чим така вимога задоволенню не підлягає.

Сама по собі відсутність технічної можливості реального поділу будинку та виділу відповідачу ОСОБА_1 належної йому 1/3 частки будинку, не є підставою для визнання цієї частки незначною і правовою підставою для припинення права власності на неї.

На вищевказане суд першої інстанції не звернув уваги та прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість вимог зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення, виходячи із наступного.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався тим, що останнім не надано належних й допустимих доказів того, що ОСОБА_3 чинить перешкоди в користуванні житлом.

Ці висновки відповідають встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За положеннями статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Непорушність права власності передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні інакше ніж у випадках і в порядку, встановлених законом (статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України, з підстав якої заявлено позов, передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зустрічний позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що позивачка чинить перешкоди у користуванні належною йому частиною будинку, а саме: змінила замки на вхідних дверях та не допускає його до будинку.

Однак будь-яких доказів на підтвердження цього факту відповідач суду не надав.

При цьому колегія суддів враховує те, що наявність складеного протоколу про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), та подання ОСОБА_3 позову про припинення права спільної часткової власності не свідчать про бажання останньої чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_1 своїм майном, а вказують на побутовий конфлікт, який існує між колишнім подружжям.

Оскільки ОСОБА_1 у судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведено факту вчинення позивачкою йому перешкод у користуванні майном, суд першої інстанції дійшов до вірно висновку про недоведеність позовних вимог.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи щодо не взяття до уваги свідчення свідка ОСОБА_8, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки здобутим у справі доказам суд надав належну правову оцінку в їх сукупності.

Зважаючи на викладене висновок суду першої інстанції про доведеність позовної вимоги про припинення права спільної часткової власності не відповідає обставинам справі, відтак рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги. При цьому посилання відповідача на те, що позивачкою чиняться йому перешкоди в користуванні спільним будинком не була відповідним чином доведені в ході розгляду справи за допомогою належних та допустимих доказів, а тому позовна вимога про вселення ОСОБА_1 в спірний будинок задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісної позовної вимоги щодо припинення права спільної часткової власності не ґрунтується на обставинах справи та вимогах закону, воно підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні такої вимоги.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 382, 389 ЦПК ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2019 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 15 квітня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.