ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3286/19 Справа № 211/578/18 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2018 року, ухваленого суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 03 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Центрально - Міський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_5 Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є донькою ОСОБА_2, якому на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: м.Кривий Ріг, вул.Петра Дорошенко (колишня Блюхера) АДРЕСА_1. За вказаною адресою вона мешкала зі своїм батьком. Однак, згодом між ними відносини погіршилися, батько почав вести себе негативно, часті сварки та здіймав на неї руку. Вона неодноразово викликала поліцію. Батько вигнав її з квартири, та вона була змушена мешкати у сторонніх осіб. Зважаючи на вказане, наприкінці 2017 року вона звернулась до суду із позовом про вселення її до вказаної квартири. Під час судового розгляду справи її батько, відповідач по справі оформив договір куплі-продажу спірної квартири від 16.01.2018 року із ОСОБА_3, який фактично приходиться йому "хресником". Крім того, їй стало відомо, що вказана спірна квартира ОСОБА_3 була перепродана ОСОБА_4, про що свідчить відповідна інформаційна довідка. Продаж квартири вважає незаконним, тому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області ві 26 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Центрально - Міський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_5 Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування судового рішення та ухвалення нового, яким у повному обсязі задовольнити її позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначає, що її батькові ОСОБА_2 на праві приватної власності належала спірна квартира в якій вона була зареєстрована разом з батьком і вони спільно в ній проживали. Згодом відносини між ними погіршилися, відповідач почав поводити себе вкрай агресивно, сварки між ними частішали, до неї застосовувалась фізична сила, у звязку з чим вона була змушена звертатися до правоохоронних органів і з рештою батько вигнав її з квартири, через, що вона вимушена проживати у сторонніх осіб, так як свого житла не має.

Апелянт вказує, що у лютому 2017 року вона звернулася до суду з позовом про вселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні житлом. Під час розгляду зазначеної справи, 19 січня 2018 року її було знято з реєстрації місця проживання, підставою для зняття з реєстрації стала зміна власника квартири, їй стало відомо, що 16 січня 2018 року було оформлено договір купівлі-продажу квартири між її батьком і відповідачем ОСОБА_3, який перебуває в родинних відносинах з продавцем. При цьому, позивач вказує, що її батько тривалий час перебуває у цивільних шлюбних відносинах з ОСОБА_7, яка є матірю покупця ОСОБА_3, тобто приходиться пасинком її батьку, окрім того ОСОБА_2 є хрещеним батьком ОСОБА_3

Апелянт вважає, що відповідачі достеменно знали про наявність спору про житло і мали намір позбавити її права користування спірним житлом, посвідчили договір купівлі продажу, не маючи на меті настання юридичних наслідків за цим договором, оскільки після продажу квартири, батько продовжував в ній проживати, не вивозив своїх речей. Через сім днів квартиру було повторно продано 22 січня 2018 року і власником житла стала ОСОБА_4, тому вважає, що негайне повторне відчуження квартири ОСОБА_3 свідчить про те, що, укладаючи первинний правочин, останній не бажав настання юридичних наслідків, а саме прийняття квартири та проживання в ній.

Окрім того, позивач наголошує на тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги того, що вартість квартири є значно заниженою у порівнянні з середньою ринковою вартістю, апелянт вважає, що дії відповідачів направлені на позбавлення її права користування житлом, що є ознаками фіктивності правочину.

Також, апелянт вказує на незаконність ухвали від 24 жовтня 2018 року про відмову у прийнятті уточненого позову, зазначаючи, що суд безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про відкладення судового розгляду з метою апеляційного оскарження зазначеної ухвали. Позивач вказує і на те, що 06.11.2018 вона подавала скаргу до Нотаріальної палати України в Дніпропетровській області на незаконні дії приватного нотаріуса ОСОБА_6 і просила суд відкласти судовий розгляд до отримання відповіді на скаргу, однак її клопотання було проігноровано судом першої інстанції.

Позивач вважає, що зняття з реєстрації місця проживання могло відбутися виключно в судовому порядку за позовом власника житла та лише за предявленням остаточного рішення суду, яке набрало законної сили, а тому вважає, що є підстави для поновлення права користування спірним житлом.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

ОСОБА_4 початком судового розгляду від представника позивача ОСОБА_8 надійшла заява про відкладення апеляційного розгляду до отримання відповіді на скаргу з Нотаріальної палати України в Дніпропетровській області на незаконні дії приватного нотаріуса ОСОБА_6, оскільки він вважає, що ця відповідь має суттєве значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що причину відкладення розгляду справи, зазначену в заяві представника позивача ОСОБА_8 не можна визнати поважною, оскільки відповідь на скаргу не має правового значення для вирішення спірного питання, враховуючи належне повідомлення позивача і її представника, а також беручи до уваги, що зазначені учасники справи не скористались правом безпосередньої участі в судовому розгляді справи, можливо розглянути справу за відсутності позивача та її представника.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, третю особу ОСОБА_4 які, кожен окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (а.с. 9 копія свідоцтва про народження, а.с. 8 копія свідоцтва про шлюб).

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 02.04.1993 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради, згідно з розпорядженням за №195 від 03.03.1993 року (а.с. 10 копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а.с. 11 копія свідоцтва про право власності на житло).

ОСОБА_10 заповідала свою частку квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_2 після смертя якої, останній став власником спірної квартири (а.с. 16 копія заповіту).

Згідно договору купівлі-продажу від 16.01.2018 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 за 49000 гривень, який посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 Зареєстровано в реєстрі за №08 ( а.с. 22-24 копія договору купівлі-продажу).

Суд, першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачу у задоволенні її позовних вимог, виходив з того, що умисні дії відповідачів при укладенні оспорюваного договору не підтверджені належними і допустимими доказами.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Під час судового розгляду було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 як власник спірної квартири на законних підставах розпорядився належною йому власністю, продавши квартиру відповідачу ОСОБА_3

В подальшому новий власник житла ОСОБА_3, також на законних підставах продав спірну квартиру третій особі ОСОБА_4, яка в даний час, як встановлено судом і підтверджено останньою в судовому засіданні апеляційної інстанції, є новим власником спірної квартири в який вона проживає по теперішній час.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюванний правочин).

Відповідно до розяснень, викладених у п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Оскільки при укладенні та посвідченні нотаріусом договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були перевірені дані про право власності продавця нерухомого майна з Державного реєстру, відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат», тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сторонами Договору купівлі-продажу досягнуто всіх істотних умов договору та на підтвердження вказаного надано належним чином посвідчені копії необхідних документів, які містяться в матеріалах справи.

Слід зазначити, що, наявність послідуючого договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідчить про те, що такий правочин не може бути фіктивним, без реального передання прав на квартиру від ОСОБА_2

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом першої інстанції норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, залишенню без змін, оскільки ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її оголошення.

Повний текст судового рішення складено 18 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: