ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1448/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2019 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Козін В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в міста Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики із урахування фінансових санкцій за невиконання зобов"язання та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики із урахування фінансових санкцій за невиконання зобов"язання. Посилаючись на те, що 07 березня 2012 року між ним та ОСОБА_3 укладений договір позики грошових коштів на суму 214 000 грн. 00 коп., відповідно до умов якого він передав ОСОБА_3 кошти в сумі 214 000 грн. 00 коп. в якості позики строком на один місяць - до 07 квітня 2012 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою відповідач підтвердив отримання та обов"язок повернення коштів в загальній сумі 214 000 грн. 00 коп. у строк до 07 квітня 2012 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що він з ОСОБА_2 у вказаних зобов»язаних відносинах не перебуває, особисто з ним ніколи не зустрічався, жодного договору позики або розписки про отримання від ОСОБА_2 коштів не підписував, довіреностей на інших осіб на право від його імені укладати або підписувати договори позики (розписки) та/або отримувати кошти не надавав, факт укладення ним договору позики не визнає, вважаючи, що його підписи за сферою його діяльності він проставляв на пустих аркушах паперу, й хтось міг скористатися пустим аркушем, на якому був його підпис, а потім написати текст оспорюваної боргової розписки. Наразі ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до нього про стягнення коштів за оспорюваним договором позики, захищаючи свої права, він вважає із вказаних підстав договір позики на підставі ч.3 ст. 215 ЦК України недісним, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. Окрім того, вважає, що укладення такого договору суперечить п.4 ст. 203 ЦК України, оскільки укладений у неналежній формі - розписки, а має бути дотримана форма письмового договору з його умовами. Водночас, не маючи наміру укладати даний правочин, він суперечить його вільному волевиявленню. Доводи його не укладення такого договору також підтверджується зазначенням на розписці місця вчинення правочину - м. Київ, при цьому в день укладення правочину він перебував у відрядженні в іншому населеному пункті в м. Кривий Ріг.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_4, діючий на підставі ордеру про надання правової допомоги від 17 квітня 2019 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов»язань за договором позики та його умов. Водночас вимоги позивача за зустрічним позовом не визнав, вважаючи їх необґрунтованими та недоведеними, спрямованими на уникнення від виконання зобов»язання за договором позики.

В судовому засіданні відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5, діючий на підставі ордеру про надання правової допомоги від 18 січня 2019 року (а.с.32 том 2), позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики із урахування фінансових санкцій за невиконання зобов"язання не визнали та просили відмовити у їх задоволенні за недоведеністю, а вимоги за його -ОСОБА_3 зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вислухавши пояснення стрін, їх доводи та заперечення, заслухавши особисті свідчення відповідача у якості свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги за первісними позовом підлягають задоволенню, а за зустрічним позовом - відмові у задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов»язальних правовідносинах.

Так, 07 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір позики грошових коштів на суму 214 000 грн. 00 коп., відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 кошти в сумі 214 000 грн. 00 коп. в якості позики строком на один місяць - до 07 квітня 2012 року (а.с.158 том 1).

Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою відповідач підтвердив отримання та обов"язок повернення коштів в загальній сумі 214 000 грн. 00 коп. у строк до 07 квітня 2012 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов»язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченим розпискою (а.с. 158 том 1 (в оригіналі)).

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні договір позики не визнав, вважаючи, що він його не укладав, розписку не підписував.

Зважаючи на позицію відповідача, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року призначена судова почеркознавча експертиза (а.с. 161-162 том 1).

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (ч.1 ст. 102 ЦПК Українеи).

Відповідно до висноку експертів від 04 липня 2017 року за № 5298/17-32/5299/17-33, наданого Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у борговій розписці від 07 березня 2012 року виконаний рукописним способом, а саме пастою для кулькових ручок без попередньої підготовки та застосування технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_3 у борговій розписці від 07 березня 2012 року виконаний ОСОБА_3. Питання щодо виконання рукописного тексту, що починається «Долговая расписка» і закінчується «не позднее апреля 2012 г.», який міститься у борговій розписці від 07.03.2012 р., не вирішувалось експертом у зв»язку з малою кількістю порівняльного матеріалу (а.с. 175-180, 181-182 том 1).

За таких підстав, доводи відповідача про те, що він не укладав вказаний договір позики, спростовується вказаним висновком судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам.

Позивач згідно даних зобов»язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов»язання не виконав, отримані у борг кошти у визначений термін не повернув.

З урахуванням вказаних фактів як кожен окремо, так й у їх сукупності, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем в борг від позивача коштів у сумі 214 000 грн. 00 коп. в якості позики та зобов»язання відповідача повернути грошові кошти в строк та на умовах, визначених його умовами (а.с. 158 том 1).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 214 000 грн. 00 коп. - грошових коштів за позикою, 74 900 грн. 00 коп. - інфляційну складову та 19 141 грн. 53 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму боргу за період з 07 квітня 2012 року по 01 квітня 2015 року, всього - 308 041 грн. 53 коп. (а.с.2-4 том 1), які підлягають задоволенню, із таких правових підстав.

Позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Закінчення строку договору, відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За таких підстав, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 214 000 грн. 00 коп. - грошових коштів за позикою, 74 900 грн. 00 коп. - інфляційну складову та 19 141 грн. 53 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму боргу за період з 07 квітня 2012 року по 01 квітня 2015 року (а.с.2-4 том 1), всього - 308 041 грн. 53 коп.

Вирішуючи спір за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, суд встановив такі обставини та відповідаючі їм правовідносини.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Так, 07 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір позики грошових коштів на суму 214 000 грн. 00 коп., відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 кошти в сумі 214 000 грн. 00 коп. у якості позики строком на один місяць - до 07 квітня 2012 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою відповідач підтвердив отримання та обов"язок повернення коштів в загальній сумі 214 000 грн. 00 коп. у строк до 07 квітня 2012 року (а.с.158 том 1). Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав.

Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу.

Прохаючи суд визнати договір позики недійсним, позивач посилається на положення ч. 3 ст. 215 ЦК України. Так, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.ч.1, 3 ст. 203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, порушення яких судом не встановлені.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Суд вважає, що позивачем вимога про визнання договору позики недійсним з підстав того, що вінтакий договір не укладав та своїм підписом не погоджував й, не маючи наміру укладати даний правочин, останній суперечить його вільному волевиявленню, уцілому не доведена та є такою, що не підлягає задоволенню.

Так, відповідно до висноку експертів від 04 липня 2017 року за № 5298/17-32/5299/17-33, наданого Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у борговій розписці від 07 березня 2012 року виконаний рукописним способом, а саме пастою для кулькових ручок без попередньої підготовки та застосування технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_3 у борговій розписці від 07 березня 2012 року виконаний ОСОБА_3. Питання щодо виконання рукописного тексту, що починається «Долговая расписка» і закінчується «не позднее апреля 2012 г.», який міститься у борговій розписці від 07.03.2012 р., не вирішувалось у зв»язку з малою кількістю порівняльного матеріалу (а.с. 175-180, 181-182 том 1), а тому посилання позивача за зустрічним позовом про те, що він договір позики не укладав, є недоведеним й спростовується вказаним висновком судової експертизи. Доказ, забезпечений ним у якості наданих свідчень у якості свідка про те, що він оскаржуваний договір не укладав, не може бути покладений в основу рішення про задоволення такого позову, оскільки суд у спірних правовідносина надає перевагу документальних доказам, які мають вищу перевагу споміж показів свідка відповідно до правової позиції Верховного Суду України.

Так, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст. 95 ЦПК України).

Речовими доказами є предмети матеріального світу, які своїм існуванням, своїми якостями, властивостями, місцезнаходженням, іншими ознаками дають змогу встановити обставини, що мають значення для справи (ст. 97 ЦК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов»язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб»єктивних прав та обов»язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов»язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов»язаний надати суб»єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб»єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов»язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб»єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Доказів про те, що сторони вказаних договірних правовідносин оспорюваний правочин не вчиняли, а позичальник договір позики не погоджував своїм підписом, позивач за зустрічним позовом не надав, відтак його доводи будуються лише на припущеннях, не підтвердженими належними та допустимими доказами, й спростовується висновком судової почеркознавчої експертизи, а тому підстав визнавати оспорюваний договір недійсним, немає.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В ході розгляду справи судом встановлено, що укладена сторонами договірних відносин угода відповідала загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину (ст. 203 ЦК України), її законності. Ця угода не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод (ст.216 ЦПК України).

Для визнання правочину недійсним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, або одна із сторін утрималась від укладення правочину. Проте такі обставини судом не встановлені.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача за первісним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені, а вимоги зустрічного позову не доведені й підлягають відмові у задоволенні.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно, з відповідача на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню 3 080 грн. 41 коп. судового збору.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 203, 204, 215, 610, 625, 626, 1046, 1049, 1050 ЦК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики із урахування фінансових санкцій за невиконання зобов"язання, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний код платника податників - НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний код платника податників - НОМЕР_2, 214 000 грн. 00 коп. - грошових коштів за позикою, 74 900 грн. 00 коп. - інфляційну складову та 19 141 грн. 53 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму боргу, 3 080 грн. 41 коп. - судового збору, а всього - 311 121 (триста одинадцять тисяч сто двадцять одна) грн. 94 (дев»яносто чотири) коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п»ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: