КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 373/1944/18 Головуючий у 1-й інст. - Свояк Д.В.
Апеляційне провадження 22-ц/824/5068/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2019 року, ухвалене у складі судді Свояка Д.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь кошти в сумі 18 382,71 грн., в тому числі кошти в сумі 18 000 грн. - заборгованість за договором позики від 20.07.2018 року, 39,95 грн. - 3% річних за час прострочення грошового зобов'язання, 342,76 грн. - інфляційні витрати.

Посилається на те, що 20.07.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики шляхом написання розписки в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Відповідно до укладеного договору ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 18 000 грн. на строк до 20.09.2018 року. Станом на 17.10.2018 року відповідач позики не повернула, від спілкування та зустрічей з позивачем ухиляється.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Посилається на те, що висновки суду першої інстанції щодо того, що між позивачем та відповідачем не було укладено договору позики і що правовідносини, які фактично виникли між сторонами не є правовідносинами, що регулюються положеннями глави 71 ЦК України є помилковими, оскільки між позивачем та відповідачем внаслідок двосторонньої домовленості, в порядку передбаченому законодавством було вчинено правочин, яким первісне зобов'язання відповідача щодо проведення розрахунку за проданий товар було за спільної згоди замінене новим зобов'язанням щодо повернення коштів, а також з урахуванням того, що зазначений правочин підтверджений власноручною письмовою розпискою, написаною ОСОБА_2 в присутності свідків, ніким не оспорюється і не визнаний судом недійсним. Суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_2, стверджуючи про те, що вона фактично коштів зазначених у борговій розписці від позивача не отримувала, водночас визнала, що внаслідок проведення звірки взаєморозрахунків, які виникли з існуючих договірних зобов'язань при свідках було встановлено її заборгованість за відсутній товар, який було отримано відповідачем разом з приміщенням торговельного закладу де він зберігався в сумі 18 000 грн. Крім того, ОСОБА_2 не заперечувала факту власноручного написання боргової розписки від 20 липня 2018 року та не надала суду жодних доказів на підтвердження здійснення на неї тиску чи іншого впливу, з метою примусити до виконання цивільно - правових зобов'язань або ж до написання боргової розписки.

ОСОБА_2 направила до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що 20.07.2018 року вона написала розписку позивачу про те, що у цей день позичила у неї кошти в сумі 18 000 грн. Під час написання розписки ніяких коштів не отримувала. Фактично за розпискою передавалися не кошти, а товар, який знаходився у магазині на момент його передачі в оренду відповідачу. Таким чином, вказана розписка не може розцінюватися як договір позики, оскільки немає істотної умови - факту передачі грошових коштів.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути кошти в сумі 18 382,71 грн.

Посилається на те, що 20.07.2018 року між сторонами було укладено договір позики шляхом написання розписки в присутності свідків, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 18 000 грн. на строк до 20.09.2018 року. Станом на 17.10.2018 року відповідач позики не повернула, від спілкування та зустрічей з позивачем ухиляється.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем не було укладено договору позики від 20.07.2018 року, оскільки грошові кошти, про які зазначено у розписці не передавалися позивачем відповідачу. Правовідносини, які фактично виникли між сторонами не є відносинами, що регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до наданої позивачем копії розписки від 20.07.2018 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 гроші в розмірі 18 000 грн. та зобов'язується їх повернути до 20.09.2018 року (а.с.7).

В суді першої інстанції ОСОБА_1 пояснила, що вона віддала відповідачу свій магазин в с.Циблі Переяслав-Хмельницького району разом з товаром в оренду. Оформляти договір оренди відповідач відмовилася. На вимогу позивача віддати гроші за товар, ОСОБА_2 відмовлялася, а тому була написана боргова розписка. Проте, гроші за розпискою не передавалися, а передавався товар, який знаходився в магазині на момент передачі його відповідачу в оренду. На момент написання розписки сторони виступали як фізичні особи.

Відповідач в суді першої інстанції пояснила, що 13.06.2018 року вона взяла у ОСОБА_1 в оренду магазин по АДРЕСА_1 разом з товаром, який там знаходився на той момент. При цьому письмового договору не оформляли, а все відбувалося за усною домовленістю. Після того, як товар буде проданий, вона мала повернути ОСОБА_1 гроші за нього. Заборгованість чоловік відповідача намагався повернути позивачці, але вона не взяла гроші.

19.07.2018 року ОСОБА_1 заявила вимогу про те, що не поверне ОСОБА_2її товар з магазину, поки ОСОБА_2 не напише розписку про позику у неї грошей в сумі 18 000 грн., погрожуючи при цьому відкриттям кримінального провадження щодо ОСОБА_2 за ніби-то крадіжку.

Також відповідач пояснила, що при написанні розписки ніякі гроші позивачем їй не передавалися.

Свідок ОСОБА_4- чоловік позивача, в суді першої інстанції пояснив, що вони з ОСОБА_1 передали в оренду ОСОБА_2 магазин з товаром. З власником вони не захотіли укладати договір оренди. За товар, який був переданий відповідачу разом з магазином, гроші їм не віддали, а свій товар вона вивезла з магазину. Гроші відповідач взяла без їх з дружиною дозволу. Коли писалася розписка, гроші не передавалися.

Свідок ОСОБА_3- чоловік, з яким ОСОБА_2 перебуває у фактичних шлюбних відносинах, пояснив в суді, що ОСОБА_2неофіційно взяла у ОСОБА_1 в оренду магазин. Магазин вона прийняла з товаром, який був частково прострочений. Щоб ОСОБА_2 змогла забрати з магазину свій товар, ОСОБА_1 попросили написати розписку. Він обіцяв ОСОБА_4 повернути гроші. Товар позивача продали. Розписка писалася для того, щоб ОСОБА_2 могла повернути товар ОСОБА_1 Гроші привозив, але їх ОСОБА_1не взяли.

Свідок ОСОБА_5в суді першої інстанції пояснила, що доводиться кумою відповідачу та працювала в магазині продавцем. Знає, що кошти не позичалися. Відповідачу сказали, що вішають замок на магазин. Позивач прийшла підписувати договір, хотіли викликати поліцію. Була ревізія. Сума вартості товару, який відповідач продала, складає 18 000 грн. При написанні розписки вона не була присутньою. Скільки людей виносили товар, не пам'ятає. Вона теж допомагала виносити товар на вулицю до сусіда у прибудову до магазину. Товар і позивач, і відповідач перераховували. Сума за кондиціонер не відраховувалась, ремонт кондиціонера оплачувала відповідач.

Свідок ОСОБА_6працювала у позивача та пояснила в суді, що на момент ревізії в магазині була учасником. Деякий прострочений товар забирала позивач. Все це віднялось із загальної суми. ОСОБА_2проводила товар по ревізії.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у відповідності до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов правильного висновку, що між позивачем та відповідачем не було укладено договору позики від 20.07.2018 року, оскільки позивачем відповідачеві кошти, визначені у розписці, не передавались. Під час написання розписки про отримання відповідачем від позивача позики, учасниками правочину не дотримано умов, за яких вказаний договір позики може вважатися укладеним. Сторони, а також допитані в суді свідки, підтвердили, що гроші за розпискою не передавалися. Сума боргу, яку позивач просить стягнути з відповідача, не є позиченими грошовими коштами, а є сумою заборгованості за переданий позивачем відповідачу під реалізацію товар.

Вимога щодо стягнення з відповідача в порядку ч. 2 ст.625 ЦК України 382,71 грн. заявлена у контексті твердження позивача про наявність між сторонами правовідносин позики не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги щодо стягнення боргу за договором позики.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 не заперечувала факту власноручного написання боргової розписки від 20.07.2018 року та внаслідок проведення звірки взаєморозрахунків, які виникли з існуючих між сторонами договірних зобов'язань, при свідках встановлено її заборгованість за відсутній товар в сумі 18 000 грн., колегія суддів не приймає до уваги.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена у частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Оскільки з пояснень сторін та свідків судом встановлено, що під час написання розписки від 20.07.2018 року відповідач грошових коштів за договором позики не отримував,колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розписка, якою позивач обґрунтовує позовні вимоги не відповідає та не підтверджує факт укладення договору позики між сторонами.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 звернулася з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. При цьому в обгрунтування підстав для задоволення позовних вимог посилається на встановлений факт заборгованості ОСОБА_2 внаслідок нестачі товару переданого у її розпорядження та двосторонньою домовленістю сторін щодо визначення суми заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем за проданий товар у сумі 18 000 грн., що свідчить про наявність між сторонами правовідносин відмінних за своєю природою та суттю від правовідносин, які виникають з договору позики.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.