Провадження № 22-ц/801/760/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 рокуСправа № 127/16604/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Шемети Т. М.

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимир Борисович, про визнання недійсним заповіту та скасування свідоцтва про право на спадщину,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 06 лютого 2019 року у м. Вінниці суддею цього суду Сичуком М. М., дата складання повного тексту рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимир Борисович, про визнання недійсним заповіту та скасування свідоцтва про право на спадщину, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина на належне спадкодавцю майно, а саме: на 2/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач у встановлений законом строк подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька, проте листом-відповіддю від 13 травня 2016 року його повідомлено про те, що згідно з матеріалами спадкової справи, заведеної Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 11 лютого 2016 року, із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулись син померлого - ОСОБА_3 та спадкоємець за заповітом. Відповідно до відомостей Спадкового реєстру приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В. Б. 14 травня 2014 року за реєстровим № 3027 було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_6.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_1 від 03 жовтня 2016 року ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом стала власником 2/3 квартири в АДРЕСА_1

Позивач вважає вказаний заповіт недійсним, а свідоцтво про право на спадщину таким, що підлягає скасуванню, оскільки на час складення цього заповіту батьку позивача виповнилось 86 років та він тривалий час важко хворів, зокрема у ОСОБА_6 був дуже поганий зір і він мав ряд захворювань серця. Постійні хвороби та прийом ліків вплинули на його психічне здоров'я, він став агресивним, забудькуватим, при розмові він втрачав контроль теми спілкування, починав кричати без причини. Інколи, в останні роки свого життя в батька порушувалась свідомість з втратою орієнтування в навколишньому оточенні і в часі, у нього виникали різного роду ілюзії, він відчував тривогу і страх.

Оскільки у ОСОБА_6 була хвороба очей, а саме глаукома та катаракта обох очей, він не міг самостійно читати, отож складений ним заповіт повинен був посвідчуватись в присутності не менш як двох свідків.

Посилавшись на викладені обставини та на те, що під час складення заповіту цілком ймовірно, що батько не розумів значення своїх дій, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, складений та посвідчений 14 травня 2014 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В. Б., реєстровий № 3027 та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серія та номер: 1-1813, видане 13 серпня 2016 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, пославшись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 батьками ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 8).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 вересня 2014 року встановлено факт, що ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Вінниці, є матір'ю ОСОБА_6, а ОСОБА_6 є сином ОСОБА_8 (раніше прізвище ОСОБА_6), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Вінниці (т. 1, а. с. 141-142).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло 24 червня 1993 року виконкомом Вінницької міської ради народних депутатів посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, дійсно належить на праві приватної, спільної власності громадян ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 по 1/3 частині кожному (т. 1, а. с. 68).

Згідно зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 лютого 2015 року у спадковій справі № 143/1998 спадкоємцем 1/2 частки спадкового майна - 1/3 квартири під номером АДРЕСА_1 яка належала ОСОБА_8, померлій ІНФОРМАЦІЯ_4, є її син - ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 70).

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 лютого 2015 року у спадковій справі № 468/2011 видно, що спадкоємцем 1/2 частки спадкового майна - 1/3 квартири під номером АДРЕСА_1 яка належала ОСОБА_7, померлій ІНФОРМАЦІЯ_5, є її чоловік - ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 71).

Відповідно до заповіту ВТТ № 363762 14 травня 2014 року ОСОБА_6, попередньо ознайомившись з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, на випадок свої смерті зробив розпорядження, а саме: все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, в тому числі все те, що належатиме на день його смерті і на що він матиме право за законом, заповів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 65).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер у віці 87 років, що підтверджуються свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 362 (т. 1, а. с. 67).

З довідки, виданої 31 січня 2016 року Вінницьким обласним центром ритуальних товарі та послуг «Реквієм» вбачається, що ОСОБА_4 31 січня 2016 року здійснила поховання ОСОБА_6 за власний рахунок (том 1, а. с. 145).

11 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Першої вінницької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 57), а 13 серпня 2016 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно (т. 1, а. с. 64).

ОСОБА_3 звернувся до Першої вінницької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_6 13 травня 2016 року, та цього ж дня отримав відповідь на вказану заяву за № 1340/02-17 про те, що згідно з матеріалами спадкової справи № 82/2016, заведеної 11 лютого 2016 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, із заявами про прийняття спадщини звернулись син померлого ОСОБА_3 та спадкоємець за заповітом. Згідно відомостей Спадкового реєстру Лукашенком В. Б., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, 14 травня 2014 року за реєстровим № 3027 було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_6. При подачі заяви про прийняття спадщини спадкоємиця за заповітом надала копію даного заповіту, в якому ОСОБА_6 все своє майно заповів саме їй. Надати повні відомості щодо особи спадкоємиці за заповітом та копію вищезазначеного заповіту, нотаріальна контора не має права (т. 1, а. с. 9).

Державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори 13 серпня 2016 року видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 часток квартири під АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 84).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_1 від 03 жовтня 2016 р. власником 2/3 квартири в АДРЕСА_1, після прийняття спадщини стала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, за заповітом, серія та номер: 1-1813, виданий 13 серпня 2016 року, видавник: державний нотаріус Першої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 10-11).

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2002 року ОСОБА_6 був госпіталізований до кардіологічного відділення MKЛ № 1 з діагнозами: прогресуюча стенокардія, атеросклеротичний коронаросклероз, ІХС, гострий м/в інфаркт міокарду передньо - переферичної стінки лівого шлуночка, коронаросклероз, гіпертонічна хвороба, гіпертензивне серце та ін. Під час стаціонарного лікування отримував морфін, що свідчить про важкість перебігу хвороб. Окрім того, у нього була глаукома та катаракта обох очей у зв'язку із чим в 2003 року ОСОБА_6 також стаціонарно лікувався та переніс операцію, що підтверджуються копією медичної карти стаціонарного хворого № 5822 від 09 липня 2002 року, копією медичної карти амбулаторного хворого № 6-6725-64-4-3; копією медичної карти стаціонарного хворого № 3442/852 від 01 грудня 2003 pоку; витягом із Акту огляду МСЕК серії 2-18 АВ, № 047443 (т. 1, а. с. 12-37).

З висновку експертів КУ «Вінницьке обласне бюро судово-медичної експертизи» № 20-К від 12 липня 2018 року вбачається, що відповідно до наданої медичної документації, у ОСОБА_6 станом на 01 грудня 2003 року виявлено глаукому і катаракту обох очей. Гострота зору: на праве око - дорівнює світловідчуттю, на ліве око - 0,01. 02 грудня 2003 року проведене хірургічне лікування, після якого гострота зору на праве око - дорівнює світловідчуттю, на ліве око - 0,3. Враховуючи вищевказане, судово-медична експертна комісія вважає, що станом на грудень 2003 року гострота зору у ОСОБА_6 дозволяла йому читати (том 1, а. с. 209-211).

Водночас, у зв'язку з тим, що у наданих медичних документах відсутні записи про стан органу зору ОСОБА_6 у період з 2003 по 2014 рік, судово-медична експертна комісія не може оцінити стан органу зору на час складання заповіту 14 травня 2014 року, а відтак і зробити висновок про можливість ОСОБА_6 самостійно прочитати текст заповіту складеного 14 травня 2014 року.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка» № 16 від 23 жовтня 2018 року, ОСОБА_6 на час складання заповіту 14 травня 2014 року на психічні розлади не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. Про це свідчить проведений аналіз матеріалів цивільної справи, наданої медичної документації, згідно з якими підекспертний в досліджуваний період часу не виявляв розладів свідомості, порушень в сферах мислення, пам'яті, інтелекту, емоцій, волі, а також порушень критичних та адаптаційних здібностей, психотичної симптоматики (маячення, галюцинацій). Наявні у нього соматичні захворювання (ішемічна хвороба серця, інфаркт міокарда, коронаросклероз, гіпертонічна хвороба, гіпертензивне серце, серцева недостатність; глаукома, ускладнена катарактою правого ока, катаракта лівого ока; атеросклеротичний та постінфарктний міокардіосклероз; стабільна стенокардія напруги; хронічний панкреатит; негоспітальна пневмонія) не викликали порушень в сфері його психічної діяльності. Про це свідчить доступність ОСОБА_6 продуктивному мовному контакту, під час якого він логічно і послідовно висловлював свої думки, повідомляв про себе відомості, скаржився лише на стан соматичного здоров'я у відповідності до патологічних процесів - загальну слабкість, задишку при ході, біль в ділянці серця, за грудиною, на сліпоту, біль в животі, нудоту, серцебиття; кашель з виділенням харкотиння, підвищення температури тіла. Під час стаціонарного лікування (з 09.07.2002 по 26.07.2002, з 01.12.2003 по 11.12.2003, з 12.10.2015 по 16.10.2015, з 19.10.2015 по 05.11.2015, з 12.01.2016 по 23.01.2016) ОСОБА_6 оглядався лікарями різного профілю (терапевтом, окулістом, кардіологом, хірургом, фтизіатром), при цьому виконував інструкції при обстеженні, поводився адекватно, ніхто з лікарів не відмітив у нього будь-яких відхилень в психічній діяльності, консультація лікаря-психіатра, невролога йому не призначалась. Тому ОСОБА_6 на час складання заповіту від 14 травня 2014 року усвідомлював значення своїх дії та міг керувати ними (том 1, а. с. 230-235).

В судовому засіданні в суді першої інстанції, допитано експерта Вінницького обласного бюро судово - медичної експертизи ОСОБА_11, який вказав, що використовував всі надані на експертизу матеріали справи, а відповіді на поставлені судом питання є чіткими та зрозумілими. Звернув увагу, що експерти користувались копіями медичних карток хворого ОСОБА_6, в яких містяться вихідні медичні дані щодо зору померлої особи. У випадку надання на експертизу оригіналів медичних карток висновки експертизи не змінились би, можливо, змінилась би стилістика написання.

З показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в суді першої інстанції вбачається, що ОСОБА_6 останнім часом заговорювався, плутався в іменах, інколи спостерігалась агресія у відношенні до онука, мав поганий зір та погано читав.

Свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 в суді першої інстанції пояснили, що ОСОБА_6 до кінця свого життя був при розумі, усіх впізнавав та ніколи не був агресивним, він користувався окулярами коли читав та на столі у нього лежала лупа, переніс операцію на очах. Син йому не допомагав не приходив провідати.

Положеннями статей 1216, 1217, 1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

На підставі викладених норм права та досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів того, що на момент вчинення правочину, а саме складання та підписання 14 травня 2014 року заповіту, ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, а також не доведено, що заповідач не міг самостійно прочитати текст заповіту.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, отже не підлягає задоволенню і вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, оскільки є похідною від вимоги про визнання недійсним заповіту.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що складений ОСОБА_6 заповіт повинен був посвідчуватись в присутності не менш як двох свідків, оскільки відповідно до ст. 1253 ЦК України посвідчення заповіту має відбуватися при свідках якщо заповідач через фізичні вади не може сам його прочитати. Водночас, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що станом на час складання заповіту ОСОБА_6 мав фізичні вади зору, які унеможливлювали його прочитання.

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи не можна визнати обґрунтованими, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, однак на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Крім того, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

Т. М. Шемета

Повний текст постанови виготовлено 16 квітня 2019 року.