Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.04.2019 Справа №607/25300/18

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О.Я.,

за участю секретаря судового засідання Лобач І.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 2700 доларів США, з конвертацією суми в національній валюті за офіційним курсом Національного Банку України на день здійснення платежу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 вересня 2017 року відповідач отримала в борг у позивача 2700 доларів США, про що було складено розписку без встановлення строку повернення позики. 29 жовтня 2018 року ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_2 із письмовою вимогою про повернення їй за розпискою чи в інший передбачений законом спосіб, протягом 30 днів з дня отримання даної вимоги, грошових коштів в сумі 2700 доларів США. Така вимога була одержана відповідачем 05 листопада 2018 року, однак після спливу 30 днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про повернення позики, кошти позивачу повернуті не були, а тому ОСОБА_4 просить суд стягнути із ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 2700 доларів США, з конвертацією суми в національній валюті за офіційним курсом Національного Банку України на день здійснення платежу, а також судові витрати по справі.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 грудня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

20 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 за безпідставністю. Додатково зазначила, що розписка про отримання нею коштів не містить умов ні про передачу вказаних у ній грошей в борг, ні обовязку повернення нею вказаних коштів, а свідчить лише про фактичне отримання нею від позивача грошових коштів у розмірі 2700 доларів США. Вказані кошти відповідач отримала від ОСОБА_4 у якості погашення її боргу за оренду домоволодіння іншої сімї, розташованого за адресою: вул. І. Франка, 17, с. Романівка Тернопільського району Тернопільської області, що належить ОСОБА_2 та її чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя і котре орендувалося позивачем впродовж періоду з 01 липня 2015 року по 01 жовтня 2017 року. Фактичне проживання позивача у житлі відповідача підтверджується, зокрема, тим, що позивач власноручно заповнювала розрахункові документи за спожиті комунальні послуги у вказаному домоволодінні у зазначений період. Розмір орендної плати за користування житлом згідно домовленості між сторонами становить 100 доларів США за місяць. Позивач прожила в будинку рівно 27 місяців, з 01 липня 2015 року по жовтень 2017 року. Відповідно розмір орендної плати складає 100 х 27 = 2700 доларів США, що й відповідає сумі розписки, яку надала позивачу як доказ прийняття від неї оплати оренди приміщення.

25 лютого 2019 року судом зареєстровано відповідь позивача ОСОБА_4, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_1, на відзив, в якій зазначено, що відповідач подала відзив на позов із порушенням встановленого судом строку. Щодо тверджень відповідача, що нібито вказані в розписці від 28 вересня 2017 року кошти вона отримала від позивача в якості погашення її боргу за оренду домоволодіння їх сімї, розташованого за адресою вул. І. Франка, 17, с. Романівка Тернопільського району Тернопільської області, котре орендувалось позивачем впродовж періоду з 01 липня 2015 року по 01 жовтня 2017 року, повідомляє суд, що з 17 листопада 2009 року зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання позивача є с. Романівка, вул. Лесі Українки, 16 Тернопільського району Тернопільської області. Позивач є особою, забезпеченою житлом, їй на праві власності належать: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: с. Максимівка, вул. Лесі Українки, 12 Збаразького району Тернопільської області; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: с. Романівка, вул. І. Франка, 15 Тернопільського району Тернопільської області. Просить врахувати, що розрахункові документи за спожиті комунальні послуг за адресою: вул. І. Франка, 17, с. Романівка Тернопільського району Тернопільської області видані на імя ОСОБА_5, а позивач ніколи не проживала за вказаною адресою та відповідних договорів найму не укладала. Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів про здачу житла в найм саме позивачу. Також повідомляє, що будинок за адресою: вул. І. Франка, 17, с. Романівка Тернопільського району Тернопільської області не придатний для життя, в ньому не встановлені вікна, не проведені ремонтні роботи. Відповідач та її чоловік ОСОБА_5 неодноразово, обманним шляхом отримували кредитні кошти від фізичних та юридичних осіб, внаслідок чого все їхнє майно перебуває під арештом. ОСОБА_2 підтвердила, що власноруч написала розписку від 29 жовтня 2018 року, договір позики в судовому порядку не оспорювала, доказів на підтвердження своїх заперечень щодо позову не надала, а тому доведеним є той факт, що відповідач отримала від позивача грошові кошти в загальній сумі 2700 доларів США, які не повернула. Вимога позивача від 29 жовтня 2018 року про повернення грошових коштів в сумі 2700 доларів США була отримала відповідачем 05 листопада 2018 року особисто, однак жодних дій щодо досудового врегулювання спору відповідачем не було вжито. При стягненні з відповідача суми позики саме в доларах США без здійснення перерахунку суми, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом долара США на день платежу, просить застосувати до правовідносин практику Верховного Суду, що вказана в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц, де зазначено, що «Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу за офіційним курсом НБУ не вбачається».

26 березня 2019 року представник відповідача - адвокат ОСОБА_3 надав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що відзив на позовну заяву був поданий 19 лютого 2019 року, тобто в межах встановленого судом строку, а тому доводи щодо порушень процесуального закону стороною відповідача безпідставні. Наведені представником позивача факти щодо місця реєстрації позивача не мають жодного значення в даному випадку, оскільки не спростовують факту дійсного проживання позивача у будинку відповідача у вказаний у відзиві період. Реєстрація місця проживання за конкретною адресою це всього лише декларування місця проживання особи, проте в жодному разі таке декларування не встановлює будь-яких обмежень чи неможливості для особи проживати за іншими адресами, в інших місцях. Наявність у власності позивача житлових будинків в с. Максимівка по вул. Лесі України, 12 та в с. Романівка по вул. І. Франка, 15 не виключає для позивача можливості орендувати та фактично проживати у будинку відповідача та її чоловіка, що й мало місце в даному випадку. Заселяючись у будинок останніх, ОСОБА_4 мотивувала свої дії тим, що має бажання з часом викупити це житло, оскільки воно до придбання подружжям відповідача належало її родині. Коли вона матиме змогу здійснити такий викуп, позивач не знала, а тому сама запропонувала відповідачу передати їй будинок в тимчасове орендне користування, що й було зроблено. Сам зміст розписки виключає можливість вважати її реальним договором позики, оскільки в ній жодним чином не згадується про будь-який борг перед позивачем чи про обовязок відповідача щодо повернення позивачу будь-яких коштів. Зазначення у квитанціях прізвища ОСОБА_5 є законним. Адже право власності на дану нерухомість належить йому, також він є стороною договорів про надання комунальних послуг з постачальником цих послуг. За домовленістю між сторонами ОСОБА_4 зобовязалася сплачувати комунальні послуги за час її проживання в орендованому будинку, що нею і було зроблено підписи на квитанціях про сплату послуг належать позивачу. Будинок, який орендувала позивач, був і є придатний для житла, обжитий, в нормальному житловому стані. В матеріалах справи відсутні факти отримання відповідачем чи членами її родини будь-яких коштів від фізичних чи юридичних осіб, а також відсутні дані про вирок суду, який би встановлював факти будь-якої незаконної діяльності відповідача. Відсутні також дані по будь-які арешти майна відповідача.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві та запереченнях, просили відмовити у його задоволенні.

Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини.

Згідно оригіналу розписки, долученої до матеріалів справи, від 28 вересня 2017 року ОСОБА_2 (НОМЕР_1, виданий Тернопільським РВ МВСУ в Тернопільській області 14 червня 2000 року) одержала 2700 $ (доларів США) від ОСОБА_4.

29 жовтня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_2 із письмовою вимогою про повернення їй грошових коштів в сумі 2700 доларів США, отриманих згідно договору позики від 28 вересня 2017 року, однак, як встановлено, вказані кошти відповідачем не повернуті.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що договір позики між сторонами відбувся, про що свідчить приєднаний до матеріалів справи оригінал розписки від 28 вересня 2017 року. ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 2700 дол. США. Відсутність у змісті розписки посилань на обовязок відповідача повернути ці кошти не скасовує такого обовязку, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконане, що також відповідає змісту статті 545 ЦК України.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 слід стягнути заборгованість за договором позики від 28 вересня 2017 року у розмірі 2700 доларів США. При цьому суд не здійснює перерахунок вказаного боргу у гривні за офіційним курсом НБУ, що відповідає практиці Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 373/2054/16-ц), чим права позивача не порушуються, їх зміст і обсяг не звужується.

Стосовно тверджень відповідача та її представника про те, що кошти, вказані в розписці від 28 вересня 2017 року, ОСОБА_2 отримала від позивача в якості погашення її боргу за оренду домоволодіння, розташованого за адресою вул. І. Франка, 17, в с. Романівка Тернопільського району Тернопільської області, яке орендувалось ОСОБА_4 впродовж періоду з 01 липня 2015 року по 01 жовтня 2017 року, суд відхиляє, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач орендувала вказане будинковолодіння. При цьому, суд не ставить під сумнів те, що це будинковолодіння, як і земельна ділянка за вищевказаною адресою належить ОСОБА_5, який є чоловіком відповідача.

Долучені відповідачем до матеріалів справи копії квитанції про оплату комунальних послуг не містять будь-яких ідентифікуючих даних про те, що їх оплату проводила ОСОБА_4Є, а тому посилання відповідача та її представника на те, що підпис чи почерк в них належить позивачу суд вважає необґрунтованим та таким, що суперечить основним положенням про докази, які містить ЦПК України.

Крім того, на спростування вказаних вище обставин ОСОБА_4 через представника надала інформацію про те, що позивач на праві приватної власності володіє житловим будинком за адресою: с. Максимівка, вул. Лесі Українки, 12 Збаразького району Тернопільської області та житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою: с. Романівка, вул. І. Франка, 15 Тернопільського району Тернопільської області ОСОБА_4 долучено наступні документи: Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, сформованого 10 жовтня 2014 року Реєстраційною службою Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 29 червня 2018 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області ОСОБА_6, а тому не мала потреби в житлі.

В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, підлягають стягненню з відповідача в користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики, згідно розписки від 28 вересня 2017 року, в розмірі 2700 (дві тисячі сімсот) дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4судовий збір в розмірі 759 (сімсот пятдесят девять) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач: ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Повний текст рішення суду складено 17 квітня 2019 року.

Головуючий суддяОСОБА_7