Ухвала

25 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 202/1576/18

провадження № 61-8020ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Мартєва С. Ю., вирішуючи питання про відкриття провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання договору банківського вкладу та стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про розірвання договору банківського вкладу та стягнення суми, обґрунтовуючи його тим, що 30 грудня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD801, відповідно до якого відповідач прийняв від позивача на депозитний рахунок грошову суму в розмірі 4 500,00 дол. США.

Договором передбачено, що відповідач гарантує повернення грошових коштів протягом 5 календарних днів після дати закінчення кожного строку вкладу. Вклад банком оформлено до 30 грудня 2017 року. При усному зверненні до відповідача 05 січня 2018 року, позивачеві було відмовлено у поверненні вкладу та роз'яснено, що вклад було пролонговано на новий термін.

Про стан рахунку представником банку надано виписку, де станом на 05 січня 2018 року була сума 7 780,13 дол. США за зменшеною річною процентною ставкою з 9,5 % до 3,75 % та датою оформлення продовження договору 02 січня 2018 року до 02 січня 2019 року.

На неодноразові звернення, як вказує позивач, банк відмовлявся реєструвати його заяви щодо розірвання договору та повернення вкладу.

Посилаючись на вищезазначене, позивач просив розірвати договір банківського вкладу «Стандарт» від 30 грудня 2016 року № SAMDNWFD801, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» 7 780,13 дол. США в еквіваленті національної валюти 204 306,22 грн, 3 % річних за користування коштами у розмірі 1 427,35 грн та пеню у розмірі 13 559,77 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано договір № SAMDNWFD801 від 30 грудня 2016 року «Вклад «Стандарт», укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD801 від 30 грудня 2016 року суму депозитного вкладу у розмірі 7 780,13 дол. США, що еквівалентно 204 306,22 грн, 3 % річних у розмірі 1 427,35 грн, всього - 205 733,57 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 рокурішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у квітні 2019 року, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Право заявника на апеляційний перегляд справи було забезпечено.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини у справах Lavages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанцій, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована у розділі «Загальні положення» цього Кодексу, яка поширюється і на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому суд дослідив та взяв до уваги предмет позову, складність справи,ціну позову, яка не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,значення справи для сторін і суспільства.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи, що судові рішення, які оскаржуються, прийняті у малозначній справі, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання договору банківського вкладу та стягнення суми.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. Ю. Мартєв