Справа № 462/5786/18 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/121/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулася із зазначеним позовом у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на його користь 30 000 гривень моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 14 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 10000 гривень відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704 гривні 80 копійок в дохід держави.

У решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на те, що позивачем не доведено належними доказами завдання їй моральної шкоди.

Він не був ініціатором конфлікту з позивачкою, остання поводилася вкрай неврівноважено до нього.

Стверджує, що в наслідок постійних конфлікті які провокує позивач, він захворів на цукровий діабет 2 типу, внаслідок чого став особою з інвалідністю 3ї групи. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 грудня 2018 рокута ухвалити нове рішення по справі.

15 квітня 2019 року на адресу суду від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 14 грудня 2018 року. Вважає доводи апеляційної скарги такими, що не спростовує правильності висновків суду та не підтверджені належними доказами. Звертає увагу, що позивач не провокувала відповідача на конфлікти. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та стягуючи з ОСОБА_2 на її користь 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди, суд виходив з тих обставин, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди є підставною, а 10 000 грн. моральної шкоди є достатніми та справедливими на її відшкодування.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23 вересня 2016 року, яку ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2017 року залишено без змін, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України, у зв»язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0003233 про обвинувачення ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрито. Цивільні позови потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Згідно вказаної ухвали від 23 вересня 2016 року, в провадженні Залізничного районного суду м. Львова перебував обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0003233, відповідно до якого ОСОБА_2 21 вересня 2014 року близько 23.00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп»яніння, знаходячись у квартирі АДРЕСА_1, на ґрунті раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_4, маючи умисел на заподіяння умисного тілесного ушкодження, наніс останній множинні удари руками по різних частинах тіла, спричинивши потерпілій у відповідності до висновку судово-медичного експерта №1750 від 30.09.2014 року тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості.

Як вбачається із долучених до матеріалів справи копій медичних документів, позивач ОСОБА_3 зверталася 26 вересня 2014 р. в міський травматологічний пункт №1 з приводу забою, пришкірних гематом тім»яної ділянки, лівого плеча, стегна, поперекової ділянки та лівої кисті, з приводу чого скерована на подальше лікування в поліклініку./а.с.11/

Також встановлено, позивач проходила амбулаторне лікування з діагнозом струс головного мозку, забій м»яких тканин волосяної частини голови. Лікування позивач проходила до грудня 2014 р., у зв'язку з чим перебувала на листку непрацездатності /а.с. 12- 19/

Відповідно до положень ч.7 ст.128 КПК України особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч. 1, 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов»язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає у: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз»яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров»я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Як вбачається із матеріалів справи, при постановленні ухвали від 23.09.2016 року про закриття кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_2 подав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності та дав свою згоду на таке звільнення у зв»язку із закінченням строків давності.

Враховуючи, що кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_2 закрито з нереабілітуючих підстав, ОСОБА_2 звільнено лише від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності, суд на підставі ч.6 ст.82 ЦПК України виходить з того, що мало місце заподіяння ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів погоджу з висновком суду першої інстанції, що спричинення позивачу моральної шкоди знаходиться в причинно-наслідковому зв'язку з вчиненим відповідачем злочину.

Вчинення відповідачем 21 вересня 2014 року протиправних діянь щодо позивача, шляхом нанесення тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, неодмінно призводить як до фізичних, так і до моральних страждань.

Слід зазначити, що відповідачем не доведено того факту, що конфлікт 21 вересня 2014 року трапився з вини позивачки, а нанесення їй тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості відбулося в метою самооборони та крайньої необхідності.

Згідно п.3, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зав'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з врахуванням конституційної значимості життя і здоров"я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, положень ст. 23 ЦК України, роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 (з наступними змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" висновок суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 - 10 000 грн. в повній мірі відповідає обставинам справи, є обґрунтованими, а тому, на думку колегії суддів розмір моральної шкоди достатнім, справедливим і правильними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_2необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно ч.5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02 травня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.