КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 761/9520/17 Головуючий у 1 інстанції: Рибак М.А.
провадження № 22-ц/824/374/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Журби С.О., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06 серпня 2018 року у складі судді Рибака М.А. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договорів недійсними, -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року позивач - ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 13 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 укладено Договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів №014/695878-KR.

Згідно умов Кредитного договору ОСОБА_2 надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 26611,00 доларів США. Свої зобов'язання позивач виконав, надавши грошові кошти відповідачу, що підтверджується заявою на видачу готівки №ав/8098121.

В порушення умов Договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 20.02.2017 року утворилася заборгованість перед позивачем, яка складається з заборгованості за кредитом - 26216,23 доларів США та заборгованості за відсотками - 23461,32 доларів США, які позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням суду від 14 червня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованість в сумі 49677,55 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 14 червня 2017 року становило 1291377 грн. 85 коп. та судовий збір в сумі 19977 грн. 94 коп.

27 червня 2017 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 20 вересня 2017 року заочне рішення було скасовано, а справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13 грудня 2017 року.

13 грудня 2017 року представник відповідача звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними, який обґрунтовував тим, що додаткову угоду №1 від 14 липня 2009 року ОСОБА_2 не підписував, а також до вказаної угоди не було додано детального розпису сукупної вартості кредиту.

Також зазначав, що договір про внесення змін до кредитного договору №1 від 06 лютого 2013 року містить розмір отриманого кредиту без вказівки щодо сплаченої частини, а також не містить додатку номер 2, на який є посилання в договорі.

При цьому, ОСОБА_2 вважав, що з урахуванням строку позовної давності, детального розпису сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки, до сплати належать платежі в погашення основної суми кредиту в розмірі 5790,00 доларів США та 526,31 доларів США процентів за користування кредитом.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 06 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитом в сумі 10 115 доларів США та 7 717,50 доларів США процентів за користування кредитом, а всього - 17 832,50 доларів США, що станом на дату ухвалення судового рішення складає 483082 грн. 42 коп.

Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір в сумі 7473 грн. 41 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договорів недійсними відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, задоволення первісного позову про стягнення кредитних коштів в розмірі 5790,13 доларів США та процентів за користування кредитом в розмірі 526, 31 доларів США, з урахуванням строку позовної давності, вирішити питання про судові витрати та задоволення його зустрічного позову щодо визнання недійсними додаткової угоди №1 від 14 липня 2009 року до Кредитного договору №014/695878-KRвід 30 липня 2008 року та договору про внесення змін №1 від 6 лютого 2013 року до Кредитного договору.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив того, що відповідач частково визнав позов, а посилання в зустрічному позові щодо того, що ОСОБА_2 додаткового договору не підписував, та до вказаної угоди не було додано детального розпису сукупної вартості кредиту, щодо того, що договір про внесення змін до кредитного договору №1 від 06.02.2013 року містить розмір отриманого кредиту без вказівки щодо сплаченої частини, а також не містить додатку номер 2, на який є посилання в договорі, не є підставою для визнання договорів недійсними.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 13 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено Договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів №014-695878-KR (а.с.4-6).

За п.п.1.1 Кредитного договору кредитор надає позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 28 611,0 доларів США зі сплатою 12,00 процентів річних.

Згідно з п.п.1.1.1 Кредитного договору, починаючи від місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, відповідач повинен повертати кредит і сплачувати проценти за користування кредитом, до 20 числа кожного місяця, у розмірі 341 доларів 00 центів США із кінцевою терміном повернення основної заборгованості до 29 липня 2015 року.

Як встановлено, позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав належним чином, надавши відповідачу кредитні кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки (а.с.11).

Проте, ОСОБА_2 після отримання кредитних коштів в повному обсязі не виконав зобов'язань, визначених Кредитним договором, і порушив умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування.

Згідно з ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п.п.4.1, 4.2 Кредитного договору у випадку прострочення відповідачем строків сплати комісії та процентів за користування кредитом, визначених п.п.1.1, 2.4 цього Договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених у Кредитному договорі, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у цей період. У випадку порушення відповідачем вимог п.п.3.3.2-3.3.17 Кредитного договору відповідач зобов'язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної в п.1.1 Кредитного договору за кожен випадок.

У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за Кредитним договором станом на 20.02.2017 року сума заборгованості з боку відповідача відповідно до наданих позивачем розрахунків становила 49 677 доларів 55 центи США, що складається із: заборгованості по кредиту - 26216 доларів 23 центи США; заборгованості по процентах - 23461 доларів 32 центів США (а.с.19-20).

В наступному, 06.02.2013 року між сторонами було укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору, яким передбачено погашення кредиту до 05.05.2013 року, а також погашення процентів за користування кредитом не пізніше липня 2017 року із щомісячною сплатою процентів в розмірі 220,50 доларів США (а.с.7, 8).

14 липня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, за умовами якої сторони погодилися, що погашення кредиту здійснюється до 20 числа кожного місяця до 29.07.2017 року періодичними платежами по 289,00 доларів США (а.с.86).

Представник відповідача заявила про необхідність застосування позовної давності до вимог за первісним позовом.

Згідно з ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 та п.1 ч.2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені);

За ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно з Правовим висновком Верховного Суду України у справі №6-1996цс16: «Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що боржник узяв на себе зобов'язання повернути суму кредитів з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами).

Таким чином, умовами кредитних договорів установлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами. Отже, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення».

Судом вірно були враховані дії відповідача щодо визнання позову, щодо переривання позовної давності 29.08.2012 року шляхом часткової оплати процентів по договору в розмірі 500,00 доларів США, та терміну дії основного зобов'язання до 29.07.2017 року.

Так як станом на час звернення до суду з позовом строк дії кредитного договором не закінчився, проте до вимог банку за період від 2008 року до 15.03.2014 року необхідно застосувати позовну давність, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку по те, що з відповідача слід стягнути заборгованість за кредитом за період від 21 березня 2014 року до 20 лютого 2017 року.

Також, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 15 березня 2017 року, а повернення кредиту і сплата процентів за умовами кредитного договору мала здійснюватися періодичними платежами, то слід було відмовити у задоволенні позовних вимог за період від 2008 року до 15 березня 2014 року у зв'язку зі спливом позовної давності, що і було зроблено судом

З огляду на вищенаведене, а також на часткове визнання позову відповідачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягало до стягнення 10115,00 доларів США заборгованості за кредитом та 7717,50 доларів США процентів за користування кредитом за період від 15 березня 2014 року до 20 лютого 2017 року, а всього - 17832,50 доларів США, що станом на дату ухвалення судового рішення складало 483082 грн. 42 коп.

Щодо вимог за зустрічним позовом, то вони не підлягали задоволення, і суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, щодо відмови у їх задоволенні.

За п.2 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 2 цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За ст.ст.215 - 235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Як вірно зазначив суд, жодних підстав для визнання додаткових договорів до кредитного договору в зустрічному позові не наведено, а також не доведено хоча б однієї із передбачених законом обставин, необхідної для визнання договору недійсним.

Щодо посилань ОСОБА_2 в зустрічному позові на те, що він додаткового договору не підписував, а також до вказаної угоди не було додано детального розпису сукупної вартості кредиту, та що договір про внесення змін до кредитного договору №1 від 06.02.2013 року містить розмір отриманого кредиту без вказівки щодо сплаченої частини, а також він не містить додатку номер 2, на який є посилання в договорі, то колегія суддів приходить до висновку, що суд вірно вважав, що це не є підставою для визнання договорів недійсними.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, ОСОБА_2 суду не надав.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: