ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8/19 Справа № 175/1701/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Ребров С.О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: садове товариство "Рассвет", розташованого на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2013 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: садове товариство "Рассвет", розташованого на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області про визнання права власності.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа с/т «Рассвет», розташованого на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області про визнання права власності - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 703 кв.м, що знаходиться за адресою: садове товариство «Рассвет», ділянка НОМЕР_4, Сурсько-Литовської сільської ради, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду від 18 вересня 2013 року по цивільній справі №175/1701/13-ц(провадження №2/175/579/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа с/т «Рассвет», розташованого на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області про визнання права власності, - задоволено.

Заочне рішення від 18 вересня 2013 року по цивільній справі №175/1701/13-ц (провадження №2/175/579/13) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа с/т «Рассвет», розташованого на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області про визнання права власності - скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа с/т «Рассвет», розташованого на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області про визнання права власності - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати у повному обсязі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.02.2018 року за № 175/1701/13 та ухвалити нове рішення згідно якому: Встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 09.05.1998 року по 24.02.2008 року ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2. Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право спільної сумісної власності на земельну ділянку НОМЕР_4, площею 0,0793 га, в садовому товаристві «Рассвет», розташованого на території Сурсько - Литовської сільської ради, Дніпропетровської району, Дніпропетровської області. Виділити, ОСОБА_1, паспорт серії НОМЕР_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, в натурі 1/2 частку земельної ділянки НОМЕР_4, площею 0,0793 га, в садовому товаристві «Рассвет», розташованого на території Сурсько-Литовської сільської ради, Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року просить залишити рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року у справі № 175/1701/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: садове товариство "Рассвет" про визнання права власності без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року від інших учасників справи не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народилася донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується Свідоцтвом НОМЕР_5 про встановлення батьківства від 21 серпня 2002 року.

22 листопада 2007 року на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., реєстраційний номер №4932, ОСОБА_2 придбав земельну ділянку НОМЕР_4 площею 793 кв.м з розташованим на ній недобудованим будинком в садовому товаристві «Рассвет» на території Сурсько-Литовської сільської ради, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.05.2013 року, як зазначає ОСОБА_1, між сторонами по справі була усна домовленість про те, щоб оформити земельну ділянку на їх спільну доньку.

Згідно із п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст.ст.70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

20 вересня 2017 року до канцелярії суду першої інстанції надійшло клопотання ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності (т.2 а.с. 37).

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом першох інстанції встановлено, що ОСОБА_1 було відомо про факт купівлі-продажу земельної ділянки, і про те, що 22.11.2007 року ОСОБА_2, нібито в порушення їх домовленості оформив земельну ділянку на себе.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом 08 квітня 2013 року із пропуском строку позовної давності, оскільки строк позовної давності сплинув ще 22.11.2010 року.

Заяв чи клопотань про поновлення строку до суду першої інстанції віз ОСОБА_1 до суду не надходило.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач звернулась із позовом з пропуском строку позовної давності.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що у тексті позовної заяви позивач довела, що пропущення строку позовної давності є обґрунтованим та таким що підлягає поновленню, судом у іншому складі була прийнята позовна заява та винесена ухвала про відкриття провадження і таким чином суд фактично визнав пропуск терміну позовної давності поважним та почав розгляд справи , колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України строк позовної давності сплив і про його застосування заявлено стороною у справі є підставою для відмови у позові.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В.Свистунова