Провадження № 2/760/1726/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді - Букіної О.М.,

при секретарі - Кривулько С.В.,

розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання недійсним трудового договору в частині, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просить:

-визнати недійсним трудовий договір № 306 від 28.03.2018, що укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Українська залізниця» в частині визначення строку його дії з 28.03.2018 по 27.06.2018;

-визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Українська залізниця» № 1293/ос від 23.06.2018 про припинення трудового договору (контракту) та звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту електрифікації та електропостачання ПАТ «Укрзалізниця» з 27.06.2018;

-поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту електрифікації та електропостачання ПАТ «Укрзалізниця» з 28.06.2018;

-стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

-допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 28.03.2017 позивач звернувся до голови правління ПАТ «Укрзалізниця» із заявою про переведення його на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання.

Рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця», оформленого протоколом №Ц-57/24 від 28.03.2017 позивача було призначено на досаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання на умовах трудового договору.

28.03.2017 між позивачем та ПАТ «Укрзалізниця» було укладено трудовий договір №76 про виконання обов`язків на посаді директора Департаменту електрифікації та електропостачання на строк з 28.03.2017 по 27.03.2018.

Наказом №567/ос від 27.03.2018 позивача було звільнено з посади директора Департаменту електрифікації та електропостачання з 27.03.2018.

27.03.2018 позивач звернувся до голови правління ПАТ «Укрзалізниця» із заявою про прийняття його на роботу на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання.

28.03.2018 між позивачем та ПАТ «Укрзалізниця» було укладено трудовий договір №306 про виконання обов`язків на посаді директора Департаменту електрифікації та електропостачання на строк з 28.03.2018 по 27.06.2018.

27.06.2018 позивачем було видано трудову книжку із записом № 23 «звільнено по закінченню трудового договору п.2 ст. 36 КЗпП України. Наказ №1293/ос від 23.06.2018.

Разом з тим, позивач зазначає, що 27.06.2018 йому не було вручено копії наказу про звільнення та зі змістом даного наказу він ознайомлений не був.

Окрім цього, позивач вказує, що з 06.06.2016 йому встановлено другу групу інвалідності з причини трудового каліцтва.

При цьому, зазначав, що тривалий час хворів, за призначеннями та під системним наглядом лікарів позивач був вимушений безперервно лікуватися протягом липня, серпня, вересня, жовтня 2018 року, і лише 28.09.2018 він звернувся до голови правління ПАТ «Укрзалізниця» із заявою про надання завіреної копії наказу про звільнення з роботи.

Копію наказу №1293/ос від 23.06.2018 про припинення трудового договору (контракту) позивач отримав 16.10.2018.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що жодним законодавчим актом не встановлено, що з директором Департаменту електрифікації та електропостачання ПАТ «Укрзалізниця» має укладатись строковий трудовий договір. Жоден із установчих документів ПАТ «Укрзалізниця» та законодавство, яке регулює діяльність залізниці, як державного підприємства, не передбачають обов`язкового укладення контракту з особою на посаду директора Департаменту.

Крім того, вказує, що ні в статуті ПАТ «Укрзалізниця», ні в Положенні про Департамент електрифікації та електропостачання, що затверджений наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 03.01.2018 №001, не зазначено, що характер роботи чи умови виконуваної роботи вимагають укладення строкового трудового договору з директором Департаменту електрифікації та електропостачання ПАТ «Укрзалізниця».

Разом з тим, позивач вказує у позові, що він 28.03.2017 звернувся до голови правління ПАТ «Укрзалізниця» із заявою про переведення його на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання, в якій жодним чином не висловив свого інтересу чи своєї волі на переведення його на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання на умовах строкового трудового договору.

При цьому, позивач зазначає, що на підставі його заяви, рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця», що оформлене протоколом №Ц-57/24 від 28.03.2017 було призначено на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання ПАТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору.

Посилається, що вказаний протокол не містить жодної інформації про призначення його на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання ПАТ «Укрзалізниця» на умовах строкового трудового договору. Більш того, вказаний протокол, також, не містить відомостей про характер роботи або умови виконуваної роботи, які б могли обґрунтувати умови строкового договору у відповідності до ч.2 ст. 23 КЗпП України.

Таким чином, позивач вказує, що трудовий договір №76 від 28.03.2017 не міг бути укладений на умовах строкового трудового договору, як це передбачено ч.2 ст. 23 КЗпП України.

Також, в обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що він 27.03.2018 звернувся до голови правління Департаменту електрифікації та електропостачання ПАТ «Укрзалізниця» із заявою про прийняття його на роботу на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання, в якій жодним чином не висловлював свого інтересу чи своєї волі на призначення його на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання на умовах строкового трудового договору.

Таким чином, позивач вважає, що спірний трудовий договір №306 від 28.03.2018 не міг бути укладений на умовах строкового трудового договору, як це передбачено ч.2 ст. 23 КЗпП України.

Крім того, позивач вважає, що якщо чинним законодавством і Статутом не передбачено укладання строкового трудового договору (контракту) за посадою директора Департаменту електрифікації та електропостачання, то відповідно укладення строкового трудового договору щодо його строку є недійсною в силу ст. 9 КЗпП України.

При цьому, позивач вказує, що умова трудового договору №306 від 28.03.2018 про його визначений строк, погіршує його становище порівняно із законодавством України про працю, оскільки всупереч ч.2 ст. 23 КЗпП України для укладення строкового трудового договору не було жодної правової підстави, яка визначена законом.

За таких обставин вважає, що після закінчення строку договору, позивач не може бути звільнений на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України.

Отже, як вважає позивач, не існувало, не існує та не може існувати жодних об`єктивних обставин та юридичних підстав, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, які б дозволяли відповідачеві встановлювати строкові трудові відносини з позивачем та, які б унеможливлювали існування між позивачем та відповідачем трудових відносин, встановлених на невизначений строк.

Так, виконуючи трудові обов`язки на посаді директора Департаменту електрифікації та електропостачання, всупереч ч.2 ст. 23 КЗпП України, з позивачем двічі поспіль (підряд) укладалися трудові договори на визначений строк, зокрема, трудовий договір №76 від 28.03.2017 строком дії з 28.03.2017 по 27.03.2018, та трудовий договір №306 від 28.03.2018 строком дії з 28.03.2018 по 27.06.2018.

Позивач вважає, що зазначені договори є ідентичними, тобто умови цих трудових договорів щодо займаної посади, прав та обов`язків сторін та інших умов праці, є однаковими, за виключенням строку їх дії.

Позивач вважає, що відповідно до ч.2 ст. 39-1 КЗпП України трудовий договір №306 від 28.03.2018 про прийняття його на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання, є таким, що укладений на невизначений строк.

В обґрунтування порушення порядку прийняття рішення про звільнення працівника, позивач посилається, що звільнення директора Департаменту електрифікації та електропостачання, як працівника апарату Товариства та /або звільнення його з посади як фізичну особу, яка перебуває у трудових відносинах з Товариством, могло відбуватись лише на підставі окремого колегіального рішення Правління ПАТ «Укрзалізниця».

При цьому, позивач вказує, що проаналізувавши Наказ №1293/ос від 23.06.2018, стало зрозумілим, що його звільнення з займаної посади було проведено без рішенні Правління ПАТ «Укрзалізниця», що є порушенням п.п.5, п.п.22, п.102, п. 120 Статуту ПАТ «Укрзалізниця».

Крім того, з Наказу №1293/ос від 23.06.2018 слідує, що підставою його видачі є наказ від 27.03.2018 р. №569/ос, проте немає жодної згадки про рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» про звільнення позивача з посади директора Департаменту електрифікації та електропостачання.

Таким чином, позивач вважає, що ні Голова правління, ні жоден інший член правління, без окремого колегіального рішення Правління не мав права приймати самостійні рішення про звільнення його з посади директора Департаменту електрифікації та електропостачання ПАТ «Укрзалізниця».

Таким чином, позивач вважає, що він має право на поновлення його на займаній посаді та на відшкодування йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

19.10.2018 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

Ухвалою суду від 01.11.2018 року в справі відкрито спрощене позовне провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали від 01.11.2018, також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

26.12.2018 року на адресу суду представником відповідача АТ «Українська залізниця» - Сидоровою Ю.В. було подано відзив на позовну заяву, в якому не погоджується з доводами, викладеними в позовній заяві позивача, у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У поданому відзиві представник відповідача посилається на те, що 18.01.2017 позивачем власноруч написано заяву про прийняття його на роботу на посаду В.о. начальника Департаменту електрифікації та електропостачання.

Відповідно до Наказу від 19.01.2017 №59/ос по особовому складу призначено позивача виконуючим обов`язки начальника Департаменту електропостачання, на період відсутності основаного працівника, терміном на 3 місяці.

Наказом №108/ос від 26.01.2017 позивача призначено на посаду В.о. начальника Департаменту електропостачання.

Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 28.03.2017, призначено Мпозивача на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання, що підтверджується копією Витягу з протоколу №Ц-57/24 Ком.т. засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 28.03.2017.

На підставі особистої заяви позивача та подання від 27.02.2017, керівником регіональної філії «Південно-західна залізниця» було видано наказ від 06.03.2017 № 159/ос про призначення позивача начальником виробничого підрозділу вокзал станції Київ-Пасажирський регіональної філії «Південно-західна залізниця».

Разом з тим, 28.03.2017 позивачем власноруч написана заява про переведення на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання АТ «Укрзалізниця», про що зазначено в наказі АТ «Укрзалізниця» № 583/ос від 28.03.2017.

28.03.2017 між позивачем та АТ «Укрзалізниця» укладено Трудовий договір №76, який діє з 28.03.2017 по 27.03.2018 включно та набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п. 8.1, 8.2). Даний договір передбачав продовження строку його дії в установленому законодавством порядку, припинення трудового договору тягне за собою припинення трудових відносин з Працівником на займаній посаді (п. 8.4., 8.5. Трудового договору №76).

Таким чином, відповідач вважає, що позивач погодився на умови Трудового договору №76, в тому числі і на його строковий термін.

22.02.2018 позивачу вручено повідомлення про припинення трудового договору 27.03.2018, з даним повідомленням позивач ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис.

27.03.2018 позивача звільнено з посади директора Департаменту електрифікації та електропостачання, що підтверджується наказом №567/ос від 27.03.2018, причиною звільнення є закінчення строку трудового договору, підстава для звільнення п. 8.1. трудового договору від 28.03.2017 №76, наказ від 28.03.2017 №583/ос.

З вказаним наказом позивач ознайомлений 27.03.2018, про що свідчить особистий підпис позивача на наказі.

З позивачем проведено розрахунок при звільненні, що підтверджується копією розрахунку заробітної плати за березень 2018 р., копією платіжної відомості №620, копією платіжного доручення №805879.

27.03.2018 позивачем написано заяву про прийняття на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання.

Наказом №569/ос від 27.03.2018 позивача призначено на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання, строком з 28.03.2018 до 27.06.2018.

При цьому, в наказі зазначено, що Трудовий договір, укладений з позивачем є строковий за погодженням сторін та діє до 27.06.2018 включно, а отже позивач погодився саме на такий строк трудового договору.

Крім того, представник відповідача вказує, що 28.03.2018 між АТ «Укрзалізниця» та позивачем укладено трудовий договір №306, який діє з 28.03.2018 по 27.06.2018 та набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п. 8.1., 8.2.). Договір може бути продовжено в установленому законодавством порядку, припинення договору тягне за собою припинення трудових відносин з працівником з займаної посади.

При цьому, з вказаним наказом позивач ознайомлений належним чином під особистий підпис, ніяких зауважень до вказаного наказу позивач не мав, а приймаючи до уваги власноруч написану заяву позивача про переведення його на посаду на умовах саме Трудового договору, можна зробити висновок, що позивач перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем на підставі безстрокового трудового договору проявив власне волевиявлення на укладення саме строкового трудового договору з відповідачем.

Таким чином, відповідач вважає, що позивач погодився на умови Трудового договору №306, в тому числі на і на його строковий термін.

Разом з тим, інформація про укладення Трудового договору №76, №306 внесена до Журналу реєстрації договорів, угод. Власний примірник Трудового договору №76, Трудового договору №306 позивач отримав, про що свідчить особистий підпис позивача.

22.05.2018 позивач ознайомлений під особистий підпис з повідомленням про закінчення строку трудового договору №306.

Наказом відповідача від 27.06.2018 №569/ос позивача звільнено з посади директора Департаменту електрифікації та електропостачання, що підтверджується наказом №1293/ос від 23.06.2018 з причин закінчення строку трудового договору, підстава для звільнення п. 8.1. трудового договору від 28.03.2017 №306 та з позивачем проведено повний розрахунок.

Ознайомитись з вказаним наказом позивач відмовився, про що складено акт від 27.06.2018, проте 27.06.2018 позивачу видано трудову книжку під його особистий підпис.

Відповідача вважає, що укладання строкового трудового договору відповідало волевиявленню позивача та внутрішній його волі. Підписавши та виконуючи умови Трудового договору №°306 від 28.03.2018, позивач погодився з усіма його умовами, без будь-яких застережень, наслідком чого було припинення трудових правовідносин з позивачем, з підстав, визначених п. 8.1 Трудового договору, по закінченню строку, на який цей трудовий договір був укладений.

Відповідач вважає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що пункт 8.1 Трудового договору погіршував його становище порівняно з чинним законодавством.

Вважає, що укладання спірного договору, як і звільнення відповідача з займаної посади проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Окрім зазначеного, представник відповідача подав до суду клопотання про застсування строку позовної давності в порядку ч.3 ст.267 ЦК України.

22.02.2019 до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач повністю підтримує заявлені позовні вимоги та просить задовольнити, а доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, вважає необґрунтованими.

14.03.2019 до суду від представника АТ «Українська залізниця» надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 захистом ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що відповідно до Наказу від 19.01.2017 №59/ос по особовому складу позивача призначено виконуючим обов`язки начальника Департаменту електропостачання, на період відсутності основаного працівника, терміном на 3 місяці, на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття його на роботу на посаду В.о. начальника Департаменту електрифікації та електропостачання від 18.01.2017.

Наказом №108/ос від 26.01.2017 позивача призначено на посаду В.о. начальника Департаменту електропостачання.

Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 28.03.2017 позивача призначено на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання, оформленого протоколом №Ц-57/24 засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 28.03.2017.

На підставі особистої заяви позивача та подання від 27.02.2017, керівником регіональної філії «Південно-західна залізниця» було видано наказ від 06.03.2017 № 159/ос про призначення позивача начальником виробничого підрозділу вокзал станції Київ-Пасажирський регіональної філії «Південно-західна залізниця».

Відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» № 583/ос від 28.03.2017 позивача переведено на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання АТ «Укрзалізниця», на підставі його заяви від 28.03.2018.

28.03.2017 між позивачем та АТ «Укрзалізниця» укладено Трудовий договір №76, строком дії з 28.03.2017 по 27.03.2018 включно та який набирав чинності з моменту його підписання сторонами (п. 8.1, 8.2 ).

Відповідно до п. 8.4., 8.5. умов даного Трудового договору, він може бути продовжено в установленому законодавством порядку, припинення трудового договору тягне за собою припинення трудових відносин з працівником на займаній посаді.

Таким чином, суд вважає, що підписавши вказаний вище договір позивач погодився з його умовами, в тому числі і щодо його строкового терміну.

Судом встановлено, що 22.02.2018 позивачу вручено повідомлення про припинення вказаного вище Трудового договору 27.03.2018, з даним повідомленням позивач ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис.

Згідно наказу №567/ос від 27.03.2018, позивача 27.03.2018 звільнено з посади директора Департаменту електрифікації та електропостачання, оскільки закінчився строк трудового договору, підстава для звільнення п. 8.1. трудового договору від 28.03.2017 №76, наказ від 28.03.2017 №583/ос.

З вказаним наказом позивач ознайомлений 27.03.2018, про що свідчить його особистий підпис у наказі.

Окрім цього, встановлено, що з позивачем проведено розрахунок при звільненні, що підтверджується копією розрахунку заробітної плати за березень 2018, копією платіжної відомості №620, копією платіжного доручення №805879.

Наказом №569/ос від 27.03.2018 позивача призначено на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання, строком з 28.03.2018 до 27.06.2018, на підставі його заяви про прийняття на посаду директора Департаменту електрифікації та електропостачання від 27.03.2018.

При цьому, у наказі зазначено, що Трудовий договір, укладений з позивачем є строковий за погодженням сторін та діє до 27.06.2018 включно, а отже , суд вважає, що позивач погодився щодо строку дії трудового договору.

28.03.2018 між АТ «Укрзалізниця» та позивачем укладено Трудовий договір №306, стром дії з 28.03.2018 по 27.06.2018, який набрав чинності з моменту його підписання сторонами (п. 8.1., 8.2.).

Таким чином, суд вважає, що підписавши Трудовий договір №306 від 28.03.2018 та отримавши відповідний примірник, позивач погодився з його умовами, в тому числі і щодо строку його дії.

Розділом 7 Трудового договору № 306 від 28.03.2018 було передбачено підстави припинення його дії, зокрема, у зв`язку із закінченням строку дії Договору.

22.05.2018 позивач ознайомлений під особистий підпис з повідомленням про закінчення строку дії Трудового договору №306 від 28.03.2018 .

Згідно наказу №1293/ос від 23.06.2018 позивача 27.06.2018 звільнено з посади директора Департаменту електрифікації та електропостачання на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України..

Як вбачається з даного наказу, підставою звільнення є закінчення строку трудового договору, підстава для звільнення п. 8.1. трудового договору від 28.03.2017 №306, наказ від 27.03.2018 №569/ос.

Згідно акту від 27.06.2018, складеного за підписом начальника відділу обліку персоналу Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики та двох провідних інженерів відділу обліку персоналу Департаменту розвитку персоналу, ознайомитись з вказаним наказом позивач відмовився.

Як вбачається з матеріалів справи, з позивачем проведено розрахунок при звільненні, що підтверджується копією розрахунку заробітної плати за червень 2018 року, копією платіжних відомостей №1492, №1526, копією платіжних доручень №1010617, №1041713.

27.06.2018 позивачу видано трудову книжку, що підтверджується витягом з Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них.

Не зважаючи на те, що позивач особисто підписав Трудовий договір № 306 від 28.03.2018 та був ознайомлений з умовами та порядком прийняття його на займану посаду, останній вважає, що вказаний договір в частині строку дії трудових відносин з відповідачем, суперечить вимогам чинного законодавства та погіршує його становище, як працівника.

Суд не погоджується з доводами позивача, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Трудовий договір може бути, зокрема, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Такий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної робота, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Термін дії строкового трудового договору встановлюють за згодою сторін. Він може бути визначений: 1) часом настання певної події; 2) конкретним строком; 3) виконанням певного обсягу робіт (абз. 2 п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 9).

Відповідно до абз. 3 п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 9, трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Строк дії трудового договору належить до його істотних умов, без досягнення взаємної згоди щодо яких, трудовий договір не може вважатися укладеним, тому у разі відсутності згоди позивача на строковість даних відносин трудовий договір взагалі не був би укладеним.

Встановлено, що у Трудовому договорі №306 від 28.03.2018 пунктом 8.1 передбачена умова про строк дії договору.

Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, вказав, що під час укладення трудового договору на визначений строк цей строк установлюється погодженням сторін і може визначатися як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівника з відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами і для догляду за дитиною). Такий договір укладається за взаємною згодою сторін (працівник та роботодавця) на будь-який строк, протягом якого працівник бере на себе зобов`язання працювати на підприємстві, в установі, організації. При цьому, правовий статус працівника, з яким укладено строковий договір, не відрізняється від правового статусу працівника, з яким укладено трудовий договір на невизначений строк.

Як встановлено з матеріалів справи та не спростовано позивачем, позивач особисто підписав оспорюваний трудовий договір та ознайомився з наказом відповідача від 27.03.2018 за № 569/ос, що свідчить про його згоду з усіма його умовами,зокрема, щодо строку його дії з 28.03.2018 по 27.06.2018.

Строк дії трудового договору з 28.03.2018 по 27.06.2018 також зазначено в журналі реєстрації Трудових договорів, про що позивач був належним чином ознайомлений під особистий підпис при отриманні свого примірника строкового трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом строку своєї роботи позивач не заявляв про те, що підписуючи строковий трудовий договір, він не усвідомлював його значення чи перебував у такому стані, що не міг оцінювати чи віддавати значенню свої дії.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Таким чином, суд вважає встановленим, що саме при укладенні Трудового договору №306 від 28.03.2018 з позивачем , сторонами було узгоджено, про те що, строк дії трудового договору з 28.03.2018 р. по 27.06.2018 р. і про те, що договір припиняє свою дію у зв`язку із закінченням строку його дії.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до заяви від 28.03.2018 позивач, вже працюючи у ПАТ «Укрзалізниця», відповідно до вищевказаних обставин, виявив бажання щодо переведення його за погодженням сторін на іншу посаду з іншим окладом та на умовах строкового трудового договору.

Висловивши таке бажання та ставлячи свій підпис під строковим трудовим договором, позивач погодився, що його умови відповідають волі позивача.

Така аналогічна правова позиція міститься і у висновках Верховного суду від 26.12.2018 року по справі № 640/498/17.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, у період дії вищезазначеного спірного договору, він оскаржений у передбаченому порядку не був, що означає те, що позивач погодився з його умовами, і, зокрема, зі строковістю його дії, та виконував його.

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що умова про строк дії трудового договору суперечить вимогам закону та погіршує становище позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

В даному випадку, позивач, як одна із сторін спірного договору виявив бажання на укладення строкового трудового договору, а відповідно з другої сторони відповідач уклав з ним трудовий договір, що і свідчить про наявність взаємного погодження сторін, а отже не може погіршувати становище позивача, оскільки прямо передбачається нормами трудового законодавства.

Факт підписання позивачем трудового договору з визначеним строком його дії свідчить про наявність такої волі та згоди з усіма умовами такого договору.

Аналіз наведених нормативно-правових актів свідчить про те, що трудовий договір, укладений між позивачем та відповідачем, за своєю правовою природою є строковим трудовим договором, з яким він був ознайомлений, підписав його та усвідомлював настання можливих наслідків, зокрема, у разі закінчення строку дії трудового договору трудові відносини з ним припиняються.

З огляду на те, що позивач перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем на підставі безстрокового трудового договору шляхом написання власноруч відповідних заяв, проставлення особистих підписів на строковому Трудовому договорі, додаткових угодах до нього та відповідних наказах відповідача, неодноразово проявив власне волевиявлення щодо укладення з відповідачем саме строкового трудового договору, а отже недійсність Трудового договору в частині, що стосується строку його дії, є необґрунтованою та недоведеною позивачем, відповідно немає правових підстав для визнання судом даного Трудового договору №306 від 28.03.2018 укладеним сторонами на невизначений строк (безстроковим) недійсним.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було подано заяви до відповідача про бажання укласти новий договір чи продовжити термін дії оспорюваного договору, що свідчить про те, що позивач не бажав на продовження трудових відносин з відповідачем.

За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, а наказ про звільнення позивача з роботи за №1293/0с від 23.06.2018 на підставі п.2 ст.36 КЗпП України є обґрунтованим та таким, що відповідає характеру трудових правовідносин між сторонами у справі.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для визнання незаконним наказу відповідача за №1293/0с від 23.06.2018 про звільнення позивача з роботи.

Між тим, в своїх вимогах позивач, окрім визнання незаконним наказу про звільнення просив також скасувати наказ відповідача №1293/0с від 23.06.2018 про звільнення його з роботи.

Однак, виходячи з того, що з точки зору трудового законодавства видавати та скасовувати накази віднесено до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до компетенції суду належить їх перевірка на предмет законності чи незаконності та зобов`язання до вчинення певних дій.

За таких обставин, підстави для задоволення вимог позивача в цій частині, відсутні.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку, що звільнення позивача з роботи було проведено відповідачем з дотриманням вимог чинного законодавства, правові підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відсутні.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку , що заявлені позовні вимоги позивача є недоведені та не підтверджені належними доказами по справі.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, як необґрунтованого.

Що стосується поданого клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, поданого в порядку ч. 3 ст. 267 ЦПК України, слід зазначити.

Відповідно до п.11 Постанови Пленусу ВСУ «Про судове рішення» від 18.12.2009 за №14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову зв`язку з його необґрунтованістю, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання відповідача про застосування строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 21, 23, 36, 231, 232,233 КЗпП України, ст.ст. 11, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання недійсним трудового договору в частині, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О.М. Букіна