ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року

м. Харків

справа № 635/434/18

провадження № 22-ц/818/1635/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

представник відповідача: ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виплату додаткових витрат на лікування за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2018 року в складі судді Токарєвої Н.М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив стягнути на його користь пеню за несвоєчасну сплату додаткових витрат на утримання батька у сумі 1897,00 грн. та суму боргу за рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року про стягнення додаткових витрат на утримання батька у сумі 2108,00 грн., всього 4005,00 грн.

Позов мотивовано тим, що згідно рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто додаткові витрати на утримання батька за період з 2016 року по травень 2017 року. Оскільки дана заборгованість не погашена, просить стягнути пеню за три місяці, починаючи з 19.10.2017 року із розрахунку 30% від суми прострочки за кожен місяць, а саме: 632,40 грн. за період з 19.10.2017 року - 3 місяці прострочки = 1897,00 грн. Загальна сума складається з невиконаного зобов'язання у розмірі 2108,00 грн. + пеня 1897,00 грн. = 4005,00 грн.

11 червня 2018 року від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до Харківського районного суду Харківської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому міститься прохання про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені на заборгованість по сплаті додаткових витрат у повному обсязі.

Представник відповідача вказує, що оскільки рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання батька отримано відповідачем тільки 23 листопада 2017 року, саме з цього часу відповідачу стало відомо про стягнуту з нього суму, то відповідно до цього часу він не міг виконати рішення суду.

Крім того, виконавче провадження за даним рішенням відкрито лише 27 листопада 2017 року. Між тим, оскільки відповідач за місцем реєстрації не проживає тривалий період часу, дану вимогу він не отримував, про що свідчить відсутність у матеріалах справи доказів про отримання ОСОБА_2 вимоги державного виконавця.

Представником по справі, після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, 26.01.2018 року було подано заяву про зупинення виконавчого провадження № 55257512 у зв'язку з оскарженням рішення суду у касаційному порядку. Будь-яких повідомлень з цього приводу відповідач не отримував, та сподівався на виконання закону державним виконавцем.

На підставі викладеного, вважає, що заборгованість за рішенням суду була своєчасно не сплачена відповідачем через обґрунтовані причини, а саме: до 26.01.2018 року у зв'язку з відсутністю відомостей про примусове стягнення з нього заборгованості, а після, у зв'язку з подачею заяви про зупинення виконавчого провадження та відкриття касаційного провадження по вищевказаному рішенню.

Позивач у судове засідання не з'явився, до суду надав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність та просив про задоволення позовних вимог.

Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з'явились, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності на підставі наданих у відзиві пояснень та просив про стягнення з відповідача судових витрат по справі.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за професійну правничу допомогу у розмірі 700 (сімсот),00 грн.

Судові витрати у вигляді судового збору залишено за рахунок Державного бюджету України.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить вказане рішення скасувати, та винести нове, яким стягнути з ОСОБА_2 пеню за несвоєчасну сплату додаткових витрат на утримання батька у сумі 1897,00 грн. та витрати, пов'язані зі складанням позову до Харківського районного суду Харківської області у сумі 1000 грн. та витрати, пов'язанні зі складанням апеляційної скарги у розмірі 2000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки відповідачем було прострочено виплату йому додаткових витрат на утримання батька за рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року, з нього повинно бути стягнуто пеню за три місяці, починаючи з 19.10.2017 року із розрахунку 30% від суми прострочки за кожен місяць, а саме: 632,40 грн. за період з 19.10.2017 року - 3 місяці прострочки = 1897,00 грн.

Крім того, вказує, що судом безпідставно стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 судові витрати за професійну допомогу у сумі 700 грн., оскільки акт по виконанню робіт, виданий адвокатом ОСОБА_3, не містить підпису відповідача, у зв'язку з чим не є дійсним.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 березня 2019 року розгляд справи був призначений в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 липня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання батька.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 липня 2017 року - частково скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на лікування у сумі 2108 (дві тисячі сто вісім) грн. та судовий збір у сумі 640 (шістсот сорок) грн.

На підставі вказаного рішення суду, 09 листопада 2017 року Харківським районним судом Харківської області було видано виконавчий лист, який пред'явлено на виконання до Міськрайонного ВДВС по Харківському району та м. Люботин ГТУЮ у Харківській області.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Частино 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до положень ч.3 ст.550 ЦК України кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання (стаття 617цього Кодексу).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом вказаних норм нарахування пені входять до складу грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права.

Отже, зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що оскільки заборгованість за рішенням апеляційного суду відповідачем не погашена, з останнього підлягають стягненню на його користь пеня за три місці починаючи з 19 жовтня 2017 року (дата ухвалення рішення апеляційним судом) із розрахунку 30% від суми прострочки за кожен місяць, що складає 1897,20грн. = (632,40грн. * 3 місяці), а також невиконане зобов'язання в сумі 2108грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1 та 2 ст.551 ЦК України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З викладеного вбачається, що у доктрині цивільного права є поділ неустойки на законну (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами у самому договорі).

Так, згідно положень ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Разом з тим, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи.

Разом з тим, діючим законодавством України не визначено розмір пені у випадку порушення виконання рішення суду.

Крім того, як зазначає відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, заборгованість за рішенням суду ним була своєчасно не сплачена за обгрунтованих причин: до 26 січня 2018 року - у зв'язку з відсутністю відомостей про примусове стягнення з нього заборгованості; після, у зв'язку з подачею заяви про зупинення виконавчого провадження та відкриття касаційного провадження відносно оскаржуваного рішення апеляційного суду.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Як свідчать матеріали справи 27 листопада 2017 року на адресу ОСОБА_2 було надіслано вимогу державного виконавця Міськрайонного ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_4 про необхідність сплатити суму боргу за даним виконавчим листом. Проте, відомостей щодо вручення даної вимоги боржнику матеріали справи не містять.

Як вбачається з ухвали Верховного суду по справі № 635/2419/17 від 28.02.2018 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Харківської області від 19.10.2017 року.

26 січня 2018 року представником відповідача було подано клопотання державному виконавцю Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину ОСОБА_4 про зупинення виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 суми витрат у розмірі 2108, 00 грн.

В матеріалах справи наявний дублікат квитанції № 0.0..1 від 10 липня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_2 перерахував на депозитний рахунок відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину 2468,80 грн. у виконавчому провадженні № 555257512 з яких: 2108,00 грн. на виконання зобов'язань по виконавчому листу № 635/2419/17; 150,00 грн. - витрати у виконавчому провадженні; 210,80 грн. - виконавчий збір.

Отже, вказана заборгованість утворилась не з вини ОСОБА_2, а тому підстав для стягнення неустойки прострочення виконання рішення не вбачається.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого виснову, що вимога про стягнення з ОСОБА_2 пені за фактично виплачену заборгованість є необґрунтованою, оскільки у даному випадку факт наявності порушеного суб'єктивного права позивача не знайшов свого підтвердження.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат за професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно статті 62 ЦПК України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Пунктами 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», що діяв на день звернення до суду з зазначеним позовом.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Посилання апелянта на невідповідність документів на підтвердження витрат понесених відповідачем на правову допомогу, судова колегія не приймає до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачем надано до суду копію договору про надання юридичної допомоги від 14 грудня 2017 року (а.с.49), ордер Серії ХВ № 803 49 від 14.12.2017 року (а.с. 50) , свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю № 1292 від 08 серпня 2012 року (а.с. 51) та акт надання послуг та виконаних робіт за договором № 1412 від 14 грудня 2017 року (а.с. 65), згідно з яким витрати на правову допомогу склали 1200 грн.

Враховуючи вищевикладене судова колегія приходить до висновку, що позивачем надано до суду належні та допустимі докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу.

Проте, суд першої інстанції, враховуючи складність правової допомоги та майновий стан сторін, керуючись принципом співмірності, вважав доведеними витрати у сумі 700,00, з чим погоджується і колегія суддів.

Що стосується вимоги апеляційної скарги щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених ним витрат під час складення позовної заяви та апеляційної скарги у сумі 1000 грн. та 2000 грн., колегія суддів вважає таку вимогу безпідставною та не вбачає підстав для її задоволення, оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Крім того, будь-яких документальних підтверджень з цього приводу апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 26 квітня 2019 року

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко