Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 623/2998/17

провадження № 61-41338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «СК Восток»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2018 року у складі судді Герцова О. М. та постанову апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2018 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В.,

Коваленко І. П., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «СК Восток» (далі - ТОВ «СК Восток»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання договорів оренди землі недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником: земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0172 площею 3,8911 га, що розташована на території Бугаївської сільської ради Ізюмського району Харківської області на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку ІІІ-ХР № 081446, виданого 29 грудня 2002 року; земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0360 площею 0,4783 га, що розташована на території Бугаївської сільської ради Ізюмського району Харківської області, на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку ІІІ-ХР № 081446, виданого 29 грудня 2002 року.

30 листопада 2004 року приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Стрельцовою О. О. було посвідчено довіреність за реєстровим № 3091, відповідно до умов якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 на вчинення від його імені та в його інтересах юридично значимих дій щодо вказаних земельних ділянок.

В липні 2017 року позивачу випадково стало відомо про те, що

ОСОБА_2 без його відома, згоди та волі 21 червня 2017 року було укладено договори оренди цих земельних ділянок з ТОВ «СК Восток».

Дії ОСОБА_2 є такими, що порушують законні права та інтереси позивача, як власника вищезазначених земельних ділянок; порушують вимоги цивільного законодавства щодо представництва, цивільного і земельного законодавства щодо порядку укладання договорів взагалі і укладання договорів оренди землі зокрема.

Позивач, як власник, переданих проти його волі в оренду земельних ділянок, був позбавлений права на володіння, користування і розпорядження належними йому земельними ділянками, що є порушенням норми частини першої статті 320 ЦК України, яка визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

ОСОБА_2 є представником ТОВ «СК Восток» і особою, яка безпосередньо зацікавлена в господарській діяльності даної юридичної особи, та мала умисел на укладання договорів на завчасно невигідних для власника земельних ділянок умовах. Розмір орендної плати так і строк дії договорів оренди жодним чином не влаштовують позивача, як власника земельних ділянок. На зберіганні у ТОВ «СК Восток» знаходяться правовстановлюючі документи ОСОБА_1 на належні йому земельні ділянки.

ОСОБА_1 просив визнати недійсними договори оренди земельних ділянок від 21 червня 2017 року, укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «СК Восток».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що свою волю ОСОБА_1 виявив в момент видачі довіреності на ім`я ОСОБА_2 , якою в подальшому були погоджені усі істотні умови договору та яка, підписуючи договори оренди земельних ділянок діяла в межах повноважень, наданих їй довіреністю.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня

2018 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до норм діючого законодавства та за змістом довіреності, яка була видана добровільно позивачем і на день укладення спірних договорів не була скасована, ОСОБА_2 мала право укладати, підписувати договори оренди землі, при цьому вона діяла не в особистих інтересах, а в інтересах позивача, маючи право здійснювати для цього всі необхідні дії.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

25 липня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2018 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що на час посвідчення довіреності у листопаді 2004 року ОСОБА_1 із ОСОБА_2 узгоджувалися суттєві умови договорів оренди землі, які існували на той час та до яких відносилися строк дії договорів, розмір орендної плати та право кожній з його сторін в односторонньому порядку розірвати договори, проте ОСОБА_2 без його відмова уклала договори оренди належних позивачу земельних ділянок на зовсім інших, на вкрай невигідних для нього, як власника вказаних земельних ділянок, умовах. Фактично він, власник переданих проти його волі земельних ділянок, позбавлений права на користування та розпорядження належними йому земельними ділянками, що є порушенням частини першої статті 320 ЦК України. Крім того, ОСОБА_2 , укладаючи спірні договори оренди діяла в інтересах ТОВ «СК Восток», оскільки є його учасником, а значить і у власних інтересах так як вона є особою, яка безпосередньо зацікавлена в господарській діяльності цієї юридичної особи, а тому оскаржувані договори також мають бути визнані недійсними з підстав порушення частини першої статті 232 та частини третьої статті 238 ЦК України.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Ізюмського міськрайонного суду Харківської області.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :03:000:0172 площею 3,8911 га, :03:000:0360 площею 0,4783 га, що розташовані на території Бугаївської сільської ради Ізюмського району Харківської області на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку ІІІ-ХР № 081446, ІІІ-ХР № 081446, виданих 29 грудня

2002 року.

30 листопада 2004 року приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Стрельцовою О. О. було посвідчено довіреність за реєстровим № 3091, відповідно до умов якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 на вчинення від його імені та в його інтересах юридично значимих дій щодо вказаних земельних ділянок.

21 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «СК Восток» були укладені договори оренди цих земельних ділянок.

Межі земельних ділянок визначені в натурі згідно з актами від 21 червня

2017 року.

Звертаючись із позовом, позивач посилався на те, що договори оренди земельних ділянок він не укладав та не підписував, однак, не заперечував факту видачі довіреності на ім`я ОСОБА_2

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частинами першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин другої, третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Повноваження представника фізичної особи може здійснюватися за довіреністю, якою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

Відповідно до статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частинами першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 квітня

2019 року у справі № 623/2518/17 (касаційне провадження № 61-22897св18).

Підстав для відступлення від вказаного висновку колегія суддів не вбачає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги:

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності заявлених позивачем позовних вимог.

Судами правильно встановлено, що за змістом довіреності, яка видана добровільно позивачем, на день укладення спірних договорів не була скасована, ОСОБА_2 мала право укладати, підписувати договори оренди землі, при цьому вона діяла не в особистих інтересах, а в інтересах позивача, маючи право здійснювати від цього всі необхідні дії.

Доводи касаційної скарги про те, що укладаючи спірні договори оренди ОСОБА_2 діяла в інтересах ТОВ «СК Восток», оскільки є його учасником, а значить і у власних інтересах так як вона є особою, яка безпосередньо зацікавлена в господарській діяльності цієї юридичної особи, а тому оскаржувані договори також мають бути визнані недійсними з підстав порушення частини першої статті 232 та частини третьої статті 238 ЦК України, а також, що спірні договори оренди укладені на вкрай невигідних для позивача умовах, не заслуговують на увагу, оскільки кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому, що у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає, тобто доведення вказаних обставин покладено на позивача.

Позивачем не доведено, що оспорювані договори оренди укладені представником на невигідних для нього умовах і такі договори суперечать його інтересам.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня

2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко