ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/2862/18
Провадження № 2/636/268/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого судді - Гуменного З.І.,

секретаря судового засідання Шикової К.Р.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві цивільну справу за позовом заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про розподіл сумісного нажитого майна подружжя та визнання права власності на нього, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл сумісно нажитого майна та визнання права власності на нього, який мотивував тим, що 18.12.1983 року він зареєстрував шлюб із відповідачем, який 09.04.1987 року було розірвано, але продовжували проживати разом спочатку через відсутність іншого житла, а в подальшому їхні стосунки покращилися і вони проживали у цивільному шлюбі.

Також позивач зазначив, що у 1989 році батьки відповідача подарували відповідачці земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, на якій на власні кошти вони побудували будинок, на будівництво якого пішли грошові кошти від продажу кімнати за адресою:, АДРЕСА_1, яка належала позивачеві на праві власності, а також гроші, отримані ниму спадщину. На сімейній нараді було вирішено зареєструвати право власності на будинок та надвірні будівлі на відповідача. У позові позивач ще вказав, що зазначений будинок використовують разом з сином ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. Окрім наведеного, зазначив, що у 2014 році ним із відповідачем був придбаний автомобіль НИВА «Тайга», державний номер НОМЕР_1, який також було зареєстровано на відповідача. На даний час документи на зазначене спірне майно знаходяться у відповідача. Із 2017 року відносини між сторонами вкрай зіпсувались, тривають сварки, відповідач намагається вигнати позивача.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, додавши, що сторони проживали разом тривалий час, як сім'я, в ході сімейного життя був побудований будинок і придбаний автомобіль.

Відповідач у судове засідання не з'явилась, відзиву на позов не надала, при цьому належним чином була повідомлена про дату та час розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

За наведених обставин, вислухавши думку сторін щодо можливості розгляду справи за відсутності відповідача, суд вирішив розглянути справу за відсутності відповідача.

Вислухавши доводи позивача та його представника, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог нормами матеріального права, їх недоведеність належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 3 цієї ж статті ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із наданих позивачем суду доказів, згідно витягу із Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 25.05.18 № 6, шлюб між відповідачем та позивачем було розірвано 08.04.1987 року.

Разом з цим, позивачем надано Акт про фактичне його проживання від 21.05.2018р., складений Старопокровською сільською ради Чугуївського району, відповідно до якого позивач проживає разом із громадянською дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1983 року по 1991 рік проживали у будинку по АДРЕСА_3; разом у 1982 році розпочали будівництво будинку по АДРЕСА_2, у якому із 1989 року проживають, що підтвердили жителі с. Стара Покровка ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Подаючи позовну заяву про розподіл сумісно нажитого майна та визнання права власності на нього, позивач за обставин розірвання шлюбу між сторонами з 8.04.1987 року як основну вимогу про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу не заявляє та встановити такий факт не просить.

При цьому, відповідного судового рішення, яким встановлено такий факт з моменту розірвання шлюбу, позивач суду також не надав.

За таких обставин, факт проживання позивачем однією сім'єю без шлюбу з моменту його розірвання 08.04.1987 року належним чином не доведено.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили суду, що сторони проживали разом, побудували житловий будинок та за кошти позивача купили автомобіль.

З огляду на зазначене, судом не приймається як належний доказ Акт про фактичне проживання позивача від 21.05.2018 року, а також пояснення свідків, викликаних у судове засідання за клопотанням позивача.

Окрім цього, при поданні свого позову та його доказуванні у суді позивачем не враховано наступне.

Дані правовідносини згідно позову виникли 1987 році, тому повинні регулюватись нормами законодавства, які діяли в той час.

За змістом ст. 2 КпШС України, цей кодекс встановлює порядок і умови одруження, регулює особисті і майнові відносини, які виникають в сім'ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім'ї, відносини які виникають у зв'язку з усиновленням, опікою та піклуванням, прийняттям дітей на виховання, порядок і умови припинення шлюбу, порядок реєстрації актів громадянського стану.

На підставі ч. 2 ст. 13 КпШС України права та обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений в державних органах реєстрації актів громадянського стану, а ч. 3 цієї статті час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, дані правовідносини повинні регулюватись ЦК України, який діяв в той період.

На підставі ч.1 ст. 86 ЦК України (1964 року), право власності- це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядженням майном ч. 2 цієї статті забезпечує охорону цього права законом.

Відповідно до ст.430 ЦК України (1964 року), права та обов'язки сторін повинні були би врегульовані договором про сумісну діяльність.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 15.06.1973р. «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України», на підставі ст. 22 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є лише майно, нажите ними під час шлюбу, зокрема, речі домашнього вжитку, будівлі, грошові суми, а також вклади, внесені в кредитні установи, паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному і гаражно-будівельному кооперативі, цільові внески в садівницькі товариства, а у разі повного внесення пайового внеску - квартира, дача, гараж, інша відповідна будівля або приміщення, страхова або викупна сума і страхові внески, що їх одержав або вправі одержати страхувальник за договорами особистого страхування, які оплачувались за рахунок спільних коштів подружжя, та викупна сума, що належала б йому у разі дострокового розірвання договору змішаного страхування життя на час припинення шлюбних відносин, і належні подружжю грошові суми та майно за іншими зобов'язальними правовідносинами (квартира, викуплена (придбана) у будинку державного чи громадського житлового фонду). Майно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Тому, якщо за рахунок зазначеного майна ким-небудь із подружжя зроблені вкладення для придбання спільного майна, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності. Майно, нажите кожним з подружжя під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, судом відповідно до правил ст. 28 КпШС може бути визнано власністю кожного з них. Правила статей 22, 28, 29 КпШС не можуть застосовуватись до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають розв'язуватись відповідно до п.1 ст. 17 Закону України «Про власність» за нормами ЦК про спільну сумісну власність, якщо майно було набуте внаслідок спільної праці і інше не визначалось письмовою угодою між сторонами, а в інших випадках за нормами цього Кодексу про спільну часткову власність, з урахуванням ступеню участі цих осіб коштами і особистою працею в придбанні майна.

У тих випадках, коли зазначеними особами майно спільно придбано до 8 липня 1944 року, спори про майно вирішуються за нормами про спільну сумісну власність подружжя (ст.22 КпШС).

У своєму позові ОСОБА_1 вказує, що у них із відповідачем наявне спірне майно у вигляді зазначених домоволодіння та автомобіля, право власності на яке зареєстроване на відповідача, документи про що знаходяться у останньої.

Однак, у ході судового розгляду відповідних клопотань про витребування цих документів стороною позивача не заявлено.

Таким чином, користуючись своїми процесуальними правами, позивач не виконав свого обов'язку з доказування доводів своєї позовної заяви, якими він обґрунтував свої позовні вимоги.

На підтвердження своїх доводів позивач надав інформаційну довідку № 125505588 від 29.05.18р., відповідно до якої у власності відповідача перебуває спірне домоволодіння.

Однак, цією довідкою не підтверджуються доводи позивача про будівництво, введення в експлуатацію та його участь у будівництві спірного домоволодіння в період із 1989 року, а також його відношення до вказаного об'єкту нерухомості.

Разом з цим, відповідач не враховує норм, визначених ч. 2 ст. 13 КпШС, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин в період його чинності, про те, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений в державних органах реєстрації актів громадянського стану.

За таких обставин, після розірвання шлюбу у 1987 році будь-яких майнових прав на спірне майно у позивача не виникало, оскільки, у відповідності до діючого на той час цивільного законодавства, права подружжя породжував лише шлюб, укладений в державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Крім цього, позивачем не враховано, що автомобіль є неподільмим рухомим майном.

Таким чином, враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не доведено у законний спосіб факту проживання однією сім'єю із відповідачем без шлюбу та виникнення у них прав і обов'язків подружжя, а також не доведено підстав для визначення спірного майна, про яке заявлено вимоги про поділ, як об'єкта спільної сумісної власності сторін.

За викладених обставин у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 258, 259, 264, 265 268, 272, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про розподіл сумісного нажитого майна подружжя, а саме: будинку АДРЕСА_2 та автомобіля Нива «Тайга», реєстраційний номер НОМЕР_1, в рівних долях - відмовити.

Скасувати арешт на майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресом: АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_3; та автомобіль Нива Тайга, реєстраційний номер НОМЕР_1, накладений 10 серпня 2018 року Чугуївським міським судом Харківської області.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя -