Житомирський апеляційний суд
Категорія 44 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю представника позивачів та відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 березня 2019 року, постановлене під головуванням судді Слюсарчук Н.Ф.

у цивільній справі №295/13887/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житло, шляхом виселення без надання іншого житла, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом. Просили ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні ними права власності на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житла. В обґрунтування заявлених вимог зазначали, що відповідач, хоч і зареєстрована за вказаною адресою, проте тривалий час в ній не проживає, що в свою чергу створює позивачам, як співвласникам квартири, перешкоди у праві власності.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

У поданій через свого представника апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та вирішити питання судових витрат. На думку апелянтів, судом першої інстанції порушені норми матеріального права, його висновки суперечать правовим висновкам Верховного Суду, що призвело до незаконної відмови у захисті прав власників майна на усунення існуючих перешкод. Зокрема зазначають, що обставиною, яка стала підставою для реєстрації відповідачки у квартирі позивачів, було укладення між нею та позивачем ОСОБА_1 шлюбу. Шлюб був розірваний рішенням суду, яке набрало законної сили 09.03.2016 року, а тому, на думку апелянтів, з цього дня припинила існувати обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, тобто права відповідачки на користування квартирою позивачів і реєстрації у ній. Крім того, апелянти вважають, що наявність рішення суду про вселення відповідачки у квартиру позивачів не є перешкодою для звернення співвласників з позовом про виселення ОСОБА_3 На думку апелянтів, застосування ст.156 ЖК України у даному випадку є неправильним, оскільки застосуванню підлягають норми ЦК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності до положень ст.ст.317,319 ЦК України власник має право вільно володіти, користуватись та розпоряджатися належною йому власністю на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частинами 1 та 4 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

З матеріалів справи вбачається, що 04.06.2006 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16.02.2016 року розірвано (а.с.26).

Згідно свідоцтва №49031 про право власності на житло від 11.04.2005 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Житомирської міської ради, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_5 , позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних долях (а.с.14). Внаслідок спадкування після смерті ОСОБА_5 позивачі успадкували по 1/6 частині вказаної квартири, про що державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Брох А.Х. 24.02.2009 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом та проведена державна реєстрація права власності на успадковані ними частки квартири, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 14.04.2009 року (а.с.16-19).

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачам по 1/2 частині кожному, що вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.10.2018 року (а.с.22).

Як слідує з технічного паспорта КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, вказана квартира складається з 2-х жилих кімнат площею 14,2 кв.м і 17,6 кв.м, має загальну площу 46,0 кв.м та жилу площу 31,8 кв.м. (а.с.20,21).

Місце проживання відповідача зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 з 29.04.2009 року, підтвердженням чому є відмітка в її паспорті (а.с.26).

У позові позивачі зазначали, що відповідачка, будучи дружиною позивача ОСОБА_1 отримала згоду на реєстрацію у спірній квартирі, однак в подальшому 09.03.2016 року рішенням Богунського районного суду міста Житомира шлюб між ними було розірвано (а.с.23).

Окрім того, встановлено, що у вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про вселення у спірне житлове приміщення, посилаючись на те, що вона зареєстрована і до 25.08.2015 року фактично проживала у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить позивачам на праві власності, однак чоловік 25.08.2015 року вигнав ОСОБА_3 з квартири та, погрожуючи фізичною розправою, заборонив проживати в ній, чим порушив її право на проживання за місцем реєстрації. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 09.09.2016 року задоволено позов ОСОБА_3 про вселення в спірну квартиру. Зазначене рішення є чинним (а.с.27-29).

Аналіз наданих суду доказів та встановлених судом обставини свідчить про те, що відповідач була вселена до квартири АДРЕСА_1 як член сім`ї співвласника квартири - її колишнього чоловіка позивача ОСОБА_1 , набувши таким чином зареєстроване в ній у встановленому законом порядку місце проживання та право користування. При її вселенні у квартиру угоди про порядок користування цим приміщенням укладено не було, а отже в силу ст.156 ЖК України у неї як члена сім`ї співвласника жилого приміщення, яка проживала разом з ним у квартирі, що йому належить на праві спільної часткової власності, виникло право користування цим житлом нарівні з ним.

Припинення сімейних відносин між відповідачкою та співвласником квартири ОСОБА_1 не позбавляє її права користування квартирою, в якій зареєстроване її місце проживання, що відповідає положенням ч.4 ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України.

За наведених обставин суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що відповідач має право проживання у квартирі АДРЕСА_1 , користування нею на власний розсуд, не визнана судом такою, що втратила права користування житлом.

Доводи позивача ОСОБА_1 про реєстрацію 07.03.2017 року його шлюбу із ОСОБА_6 (а.с.24) та народження у них 11.10.2017 року сина ОСОБА_7 (а.с.25) не спростовують існування права відповідача на проживання в спірній квартирі.

З урахуванням наведеного, суд правильно вважав, що відповідач не може бути виселена із спірної квартири, оскільки на законних підставах зі згоди позивача була вселена в спірне помешкання, зареєстрована в ньому.

Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, оскільки грунтуються на неправильному тлумаченні закону та неправильному визначенні характеру спірних правовідносин.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 23.05.2019 року.