ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3936/19 Справа № 211/4104/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу представника третьої особи з самостійними позовними вимогами ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року, ухваленого суддею Ніколенко Д.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 26 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/4 частину домоволодіння у порядку спадкування обов'язкової частини спадщини, який в ході розгляду справи уточнив.

В обґрунтування уточненого позову в редакції від 27 липня 2017 р. зазначив, що з 03 жовтня 1984 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 За життя дружині на підставі договору дарування від 24 жовтня 1995 року належало домоволодіння АДРЕСА_3 та земельна ділянка для обслуговування вказаного домоволодіння площею 0,1935 га.

При зверненні його до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, а саме на обов'язкову її частку, постановою від 30 серпня 2016 року йому було відмовлено у зв'язку з наявністю спору між спадкоємцями.

Так, за життя, заповітом від 30 жовтня 2000 р. ОСОБА_5 заповідала належне їй майно рідному сину ОСОБА_2 Однак на день смерті дружини він, позивач, був непрацездатною людиною, а тому має право на обов'язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.

Вважає, що в зв'язку з наявністю заповіту йому належить ј частка домоволодіння та земельної ділянки, як обов'язкова частка у спадщині, оскільки він з 1998 р. зареєстрований за вказаною адресою та проживає в будинку до теперішнього часу. Відповідач ОСОБА_3 не брала участі в придбанні будинку, шлюб з ОСОБА_2 зареєструвала після придбання ним будинку, ніколи в ньому не була зареєстрована, не пред'являла за життя ОСОБА_5 претензій, хоча знала про належність померлій вказаного будинку, тому просив визнати за ним право власності на ј частину: житлового будинку з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_3, та земельної ділянки загальною площею 0,1935 га, в порядку спадкування обов'язкової частини спадщини після смерті ОСОБА_5, померлої 21.01.2016 р. Судові витрати покласти на відповідачів.

Третя особа ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про встановлення факту проживання однією сім'ю як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу, визнання спільної сумісної власності, поділ майна та визнання договору дарування недійсним, який в ході розгляду справи уточнила (Т.1 а.с.149-157).

В обґрунтування уточненого позову в редакції від 01 березня 2017 року зазначила, що з 03 травня 1993 року по 23 червня 1995 р. проживала однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується як актом з місця проживання, так і показами свідків.

Починаючи з 03 травня 1993 р. вони з ОСОБА_2 були пов'язані не лише спільним побутом та бюджетом, але й мали взаємні права та обов'язки один до одного: будували сімейні відносини між собою на паритетних засадах, дбали про матеріальне забезпечення родини. 20.08.1993 р. вона почала працювати секретарем-референтом в Криворізькій філії Ризької фірми «ДАН», відповідач вже працював там. Під час спільного сімейного життя ними за спільні кошти внаслідок їх спільної праці 02.11.1994 р. було придбано будинок АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.1994 р.

За усною домовленістю цей будинок був оформлений на ім'я відповідача однак за умови, що будинок є їх спільною сумісною власністю і розпоряджатися ним вони будуть у майбутньому за взаємною згодою.

23.06.1995 р. вони з ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, від якого мають двох дітей. 24.10.1995 р. ОСОБА_2 таємно та без її згоди відчужив належний їм будинок, уклавши договір дарування зі своєю матір'ю, ОСОБА_5, хоча остання знала, що даний будинок був придбаний ними з ОСОБА_2 в період їх спільного проживання та за їх спільні кошти. Про факт відчуження будинку вона дізналася після смерті ОСОБА_5 з її заповіту.

Просила встановити факт проживання її та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 03 травня 1993 р. по 23 червня 1995 р.; визнати будинок АДРЕСА_3 об'єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_2; визнати, що частки її та ОСОБА_2 у спільній сумісній власності - будинку АДРЕСА_3 загальною площею 92,1 кв.м. та житловою площею 40,9 кв.м. кожного окремо, становлять як Ѕ частка; визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1935 гектарів за вказаною адресою, іншу Ѕ частину земельної ділянки залишити у власності ОСОБА_2; визнати договір дарування будинку, укладений 24.10.1995 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладений 24 жовтня 1995 р. частково недійсним в частині обдарування ОСОБА_5 Ѕ частини будинку АДРЕСА_3, визнати заповіт ОСОБА_5, померлої 21.01.2016 р. недійсним в частині розпорядження Ѕ частиною земельної ділянки та Ѕ частини будинку за вказаною адресою, судові витрати стягнути з відповідачів.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року позов ОСОБА_1, задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарчими спорудами АДРЕСА_3 яке складається з житлового будинку «А-1» житловою площею 40,9 м2, допоміжною площею 50 м2, загальною площею 90,9 м2; площею 2-х підвалів І, II - 80,5 м2, площею основи 131,0 м2, а також господарчих споруд: літньої кухні - «Б» площею основи - 32,2 м2; сараю «В» площею основи - 7 м2; гаражу «Г» площею основи -24 м2; вбиральні «З» - площею основи - 1,5 м2; огорожі - № 1; огорожі - № 2; замощення - І, у порядку спадкування обов'язкової частини спадщини після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарчих споруд і будівель загальною площею 0,1935 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг (сел. Незалежне) вул. Басова №9, на підставі рішення виконкому Радушанської селищної ради народних депутатів від 20 жовтня 1995 року № 68/1 та Державного акту серії ДП КВ 003993, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3368 у порядку спадкування обов'язкової частини спадщини після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1506 (одна тисяча п'ятсот шість) грн. 20 коп. по 753 (сімсот п'ятдесят три) грн. 10 коп. з кожного.

В задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3, відмовлено.

В апеляційній скарзі представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування судового рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі, а позовні вимоги ОСОБА_1, задовольнити частково, визнавши за позивачем право власності на 1/8 частину житлового будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування обов'язкової частини спадщини.

Представник третьої особи ОСОБА_4, вказує на те, що оскільки спірні правовідносини є триваючими вони регулюються не тільки актом цивільного законодавства, який втратив чинність, а й діючим законодавством, тому застосуванню підлягає цивільне законодавство, що діє на теперішній час, що повністю узгоджується з висновком, що міститься у постанові Верховного Суду України №6-135ц13 від 25.12.2013.

Апелянт зазначає, що 21 листопада 2018 року відповідачем ОСОБА_2 була подана заява про визнання позову ОСОБА_3 в повному обсязі, відповідно до якої відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом, будували сімейні відносини, вели спільний побут і бюджет, тобто жили як чоловік і дружина, і за спільні кошти придбали спірний будинок. Вказує на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам ч.4 ст.206 ЦПК України не приймає визнання відповідачем ОСОБА_2 позову та не мотивуючи свою відмову належним чином в рішенні, не постановивши ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, продовжує судовий розгляд, порушуючи норми процесуального права, що свідчить про упередженість суду.

Представник третьої особи ОСОБА_4 вказує на те, що обставини, що визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України, а отже ОСОБА_3 звільняється від обов'язку доказування розміру свого доходу за спірний період у зв'язку з визнанням відповідачем ОСОБА_2 факту її роботи та отриманні доходу, достатньому для купівлі спірного будинку. Аналогічні підстави звільняють ОСОБА_3 від доказування, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_2, при цьому частки їх обох є рівними.

Представник ОСОБА_4 не погоджується з висновком суду, що покази свідків не підтверджують факту придбання спірного будинку за кошти від спільної праці в період спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 03.05.1993 по 23.06.1995.

Окрім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_2 визнав той факт, що уклавши договір дарування зі своєю матір'ю ОСОБА_7, умисно порушив право власності на спірний будинок ОСОБА_3, відчуживши без її дозволу Ѕ частину спірного домоволодіння, а отже договір дарування має бути визнаний недійсним в частині обдарування ОСОБА_5 Ѕ частини будинку разом із земельною ділянкою, як і визнаний частково недійсним заповіт ОСОБА_5 в аналогічній частині.

На думку апелянта суд першої інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_3 в задоволенні її позовних вимог, що призвело до порушення прав власності ОСОБА_3

Представник третьої особи вважає, що ОСОБА_1 незалежно від змісту заповіту має успадкувати обов'язкову частку у спадщині - половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом, тобто останній має успадкувати 1/8 частину будинку і земельної ділянки, з огляду на те, що тільки Ѕ частина будинку та земельної ділянки належить ОСОБА_5, а інша Ѕ частини спірного будинку та земельної ділянки належать ОСОБА_3

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Прокопенко Н.В., просить апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від третіх осіб: Виконкому Криворізької міської ради Дніпропетровської області і Державного нотаріуса Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. надійшли письмові клопотання про проведення апеляційного розгляду за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4яка підтримала доводи апеляційної скарги і просила їх задовольнити у повному обсязі, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Прокопенко Н.В. яка, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги і відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 03 жовтня 1984 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 7 - копія свідоцтва про укладення шлюбу).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (Т.1, а.с.6).

Заповітом від 30 жовтня 2000 року ОСОБА_5 заповіла на випадок своєї смерті належний їй жилий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться в місті Кривому Розі дніпропетровської області по АДРЕСА_3 та земельну ділянку, на якій розташовані будівлі - ОСОБА_2 та надала право на проживання в цьому будинку до смерті ОСОБА_1 (Т.1, а.с.8 - копія заповіту).

За життя ОСОБА_5 належав житловий будинок розташований в АДРЕСА_3, що вбачається з довідки Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 151047 від 10.11.2016 р. Так, згідно вказаної довідки, відповідно до даних архівної справи, станом на 31.12.2012 р. житловий будинок розташований в АДРЕСА_3, зареєстрований на праві приватної власності в реєстровій книзі 4-281-723 на ім'я ОСОБА_5, на підставі договору дарування, посвідченого 24.10.1995 р. Четвертою криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1-5971 (Т.1, а.с.53).

Зазначений договір дарування укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, відповідно до якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_5 жилий будинок з/бет житловою площею 40,9 кв.м. під літ-А, І замощення, № 1-3 забори по АДРЕСА_3, розташованого на земельній ділянці пл. 1500 кв.м. Вказаний будинок належав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 2 листопада 1994 р. 3-ю криворізькою держнотконторою по р.№ І-4925 та записано в реєстр. Книгу № 4 стор. 281, запис № 723 в Криворізькому Інвентарбюро (Т.1, а.с.56 - копія договору дарування).

Також, 01 березня 1996 р. ОСОБА_5 видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 на підставі рішення виконкому Радушанської селищної Ради народних депутатів від 20 жовтня 1995 р. № 68/1, площею 0,1935 гектарів, призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель, що розташована за адресою: АДРЕСА_3

Після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_2 (заява №25 від 25.03.2016 р.) та ОСОБА_1 (заява №36 від 20.05.2016 р.) (Т.1, а.с.20 - копія заяви ОСОБА_2, а.с.29 - копія заяви ОСОБА_1.).

Постановою приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Андрух І.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 на ім'я ОСОБА_1, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документа на майно померлої і як наслідок суперечки між спадкоємцями (Т.1, а.с.3, 36 - копія постанови).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на момент смерті ОСОБА_5 перебував із нею в зареєстрованому шлюбі, був непрацездатним, оскільки досяг встановленого законом пенсійного віку, що підтверджується копією пенсійного посвідчення НОМЕР_3 від 11.04.1988 р. (Т.1, а.с. 70 - копія посвідчення).

Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 уклав шлюб із ОСОБА_3 23.06.1995 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 23.06.1995 р., актовий запис №279. Після укладення шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3 (Т.1 а.с.126 - копія свідоцтва про укладення шлюбу).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають двох дітей: ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т.1, а.с. 127, 128 - копії свідоцтв про народження).

Спірний будинок АДРЕСА_3, розташований на земельній ділянці площею 1500 кв.м.Радушанської сільради, був придбаний ОСОБА_2 02 листопада 1994 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 2 листопада 1994 року 3-ю криворізькою держнотконторою по р.№І-4925 та записано в реєстр.книгу №4, стор.281, запис №723 в Криворізькому інвентарбюро.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що в силу ст.1241 ЦК України ОСОБА_1, незалежно від змісту заповіту від 30.10.2000 р., має спадкувати половину частки, яка належала б кожному зі спадкоємців у разі спадкування за законом (обов'язкова частка), тобто останній має право спадкувати ј частину спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_5,

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову третьої особи ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що на час придбання спірного будинку діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, який втратив чинність з 01.01.2004 р., нормами, якого не передбачалось встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу чоловіка та жінки, а також виникнення права спільної сумісної власності на майно, а сукупність досліджених судом доказів не підтверджують факт придбання спірного домоволодіння за кошти від спільної спраці в період спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 03.05.1993 р. по 23.06.1995 р.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

В роз'ясненнях, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК).

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Вказане підтверджується також роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.

У п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008, №7 «Про судову практику у справах про спадкування»роз'яснено, що при визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини… Суд може зменшити розмір обов'язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема майнового стану спадкоємця. Позбавлення особи права на обов'язкову частку судом ЦК не передбачає, хоча особа, яка має право на обов'язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК.

Судом було встановлено, що нотаріусом відмовлено позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та через суперечку між спадкоємцями.

Також суд встановив, що позивач на момент смерті ОСОБА_5 перебував з останньою в зареєстрованому шлюбі, був непрацездатним, оскільки досяг встановленого законом пенсійного віку, тому висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 незалежно від змісту заповіту, в силу ст.1241 ЦК України має право на спадкування ј частини спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_5, колегія суддів вважає правильним і належним чином обґрунтованим.

Перевіряючи доводи ОСОБА_3 щодо проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період придбання спірного домоволодіння, суд дослідив надані третьою особою докази: акт №1 від 17.11.2016 р. за підписом ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, з якого вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно проживали однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 03.05.1993 р. і по 27.10.2000 р. у квартирі АДРЕСА_2 (Т.1, а.с.172-173); копію трудової книжки ОСОБА_2 (Т.1, а.с.179-186); копію трудової книжки ОСОБА_3 (Т.1, а.с.187); заяву про виклик та допит свідків ОСОБА_20, ОСОБА_18, ОСОБА_16, ОСОБА_19, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, допитав свідків: ОСОБА_18, ОСОБА_21, ОСОБА_20 ОСОБА_23, ОСОБА_22

Так, відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_2, в період з 10.06.1992 р. по 31.03.1994 р. останній працював в криворізькому універмазі Рижський ПКФ ОСОБА_25.» юристом, а з 01.04.1994 р. по 07.08.2015 р. - директором в ТОВ «Гильдия» .

З копії трудової книжки ОСОБА_3, вбачається, що остання з 20.08.1993 р. по 05.06.1997 р. працювала секретарем-референтом в Криворізькій філії Рижської фірми «ДАН».

Відомостей щодо отриманих ОСОБА_3 в спірний період доходів та їх розмір матеріали справи не містять.

З акту №1 від 17.11.2016 р. вбачається, що він посвідчує факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 03.05.1993 р. по 27.10.2000 р., при цьому акт не посвідчений підписом уповноваженої особи, за формою він не відповідає вимогам, що висуваються до офіційних документів, окрім того, подружжя ОСОБА_2 перебувають в офіційно зареєстрованому шлюбі з 1995 року. Зазначений акт суд не взяв до уваги, через те, що відмості, які в ньому відображені не відповідають дійсності і колегія суддів у цьому питанні погоджується з висновком суду.

Допитавши свідка ОСОБА_18, суд встановив, що подружжя ОСОБА_2, перебуваючи в шлюбі, купили будинок в с.Незалежне, 9 і самі там проживали, однак, як встановлено судом, ці свідчення не відповідають дійсності, оскільки суперечать показанням інших свідків та спростовуються матеріалами справи, зокрема копією паспорту громадянина України на ім'я ОСОБА_3, яка була прописана за адресою: АДРЕСА_4 з 07.07.1995 р. та відсутності даних щодо реєстрації останньої в спірному будинку.

Свідки ОСОБА_21, ОСОБА_23 в судовому засіданні пояснювали, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом, однак за які та чиї гроші придбавався будинок вони не знають.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснила, що всі вважали, що спірний будинок належить ОСОБА_5, а ОСОБА_2 лише туди навідувався. Вона не знала, що ОСОБА_2 подарував будинок матері.

Свідок ОСОБА_22 пояснювала суду, що будинок придбав ОСОБА_2, він же і допомагав ОСОБА_5 з ОСОБА_1 матеріалами, грошима, присилав людей, щоб вони робили ремонт. Перший раз побачила ОСОБА_25, коли вона приїхала до будинку із маленькою донькою.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що в 90-х роках ОСОБА_2 почав жити із ОСОБА_3, однак з якого часу, вона не пам'ятає, знає, що ОСОБА_2 мав намір купити будинок, однак чи купив їй невідомо, також вона не знає, чи купували ОСОБА_2 з ОСОБА_3 разом будь що.

Проаналізувавши показання допитаних свідків, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що всі отримані покази як кожне окремо так і в сукупності не підтверджують факту придбання спірного домоволодіння за кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від спільної спраці в період спільного проживання без реєстрації шлюбу в період з 03.05.1993 р. по 23.06.1995 р.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ст.17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах № 6-1026цс15 від 23 вересня 2015 року, № 6-66цс13 від 18.09.2013 р.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні її позову, правильно застосував положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року та Закон «Про власність», які діяли на час набуття ОСОБА_2 права власності на спірний будинок, оскільки третьою особою в судовому засіданні не було доведено, що спірне нерухоме майно було придбано внаслідок спільної праці, сумісних або індивідуальних доходів, тощо, а сам факт перебування у шлюбних відносинах, не є належною підставою для визнання права власності на половину нерухомого майна.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судовим розглядом встановлено, що спірний будинок відповідач ОСОБА_2 прибдав 02.11.1994 року, брак було зареєстровано 23 червня 1995 року, ОСОБА_3 ніколи не мешкала в домоволодінні і ніколи не була в ньому зареєстрована, після реєстрації шлюбу, 07 липня 1995 року остання була зареєстрована в АДРЕСА_4 за місцем проживання свого чоловіка ОСОБА_2

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З оскаржуваного рішення вбачається, що при його ухваленні суд першої інстанції не взяв до уваги заяву відповідача ОСОБА_2 про визнання позову від 21.11.2018 р., у зв'язку із невизнанням позову іншим відповідачем ОСОБА_1 та сукупністю, досліджених та проаналізованих доказів, які дали підставу дійти висновку про відмову в задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 в повному обсязі, про що зазначив в судовому рішенні, тому доводи апелянта, щодо порушення судом норм процесуального права, колегія суддів відхиляє.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представником ОСОБА_4 заявлялося клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу розписки третьої особи ОСОБА_3) про отримання від свого батька ОСОБА_24 в рахунок займу на придбання будинку коштів в розмірі 4000 доларів США, яке було задоволено.

Слід зазначити, що вказана розписка не досліджувалась судом першої інстанції як доказ, оскільки на час судового розгляду була відсутня у ОСОБА_3

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Матеріалами справи встановлено, що цивільна справа перебувала в провадженні суду першої інстанції більше двох років, з вересня 2016 року до часу ухвалення оскаржуваного рішення-19 грудня 2018 року

У клопотанні ОСОБА_3 про дослідження розписки у якісті доказу, зазначено, що ця розписка від 20 жовтня 1994 року зберігалася у батька і оскільки борг вона йому повернула дуже давно, не була впевнена в тому, що батько зберіг розписку, тому розписка не була надана суду першої інстанції як доказ.

Колегія суддів, беручи до уваги тривалість судового розгляду (понад 2-х років), вважає, що ОСОБА_3 не доведено об'єктивних причин з яких вона не змогла надати цей доказ суду першої інстанції, тому цей доказ не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника третьої особи ОСОБА_4, висновків суду першої інстанції суду не спростовують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Перевіривши справу у повному обсязі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін, надавши їм належну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: