Справа № 333/3319/18
Провадження № 2/333/147/19
РІШЕННЯ

Іменем України

23 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

судді Дмитрієвої М.М.,

за участю секретаря Здановської К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м.Запоріжжя, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, -

В С Т А Н О В И В:

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину.

В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 07 травня 2013 року розірваний. З 17 лютого 2013 року сторони проживають окремо. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні.

Відповідач добровільно допомогу на утримання сина не надає, та постійно уникає зустрічей із позивачем.

Оскільки відповідач добровільно допомогу на утримання сина не надає, позивач просить стягнути з нього на свою користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів встановленого на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду від 24 вересня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

16 жовтня 2018 року відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що з моменту розірвання шлюбу, ним добровільно надавалася допомога на утримання сина. Окрім цього, на підставі його заяви, з 01 липня 2015 року з його заробітної плати проводилося утримання коштів на користь позивача у розмірі 25%. Відповідач активно приймав участь у вихованні та утриманні сина: дарував подарунки, водив на дитячі свята. У 2016 році позивач віддала сина до шкоди інтернату № 21 Донецької області, після чого навідувала дитину дуже рідко. У лютому 2018 року дізнавшись, що дитина захворіла, він забрав ОСОБА_4 додому та займався його лікуванням. У 2018 році він повністю підготував дитину до школи, придбав речі та шкільні приналежності. Зазначає, що витрати по утриманню дитини ним несуться самостійно, позивач витати по утриманню сина не несе. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

01 листопада 2018 року позивачем надано відповідь на відзив, в якому вказано, що доводи відповідача про повне утримання дитини та активну участь у його вихованні не відповідають дійсності. Оскільки позивач позмінно працює у м. Запоріжжя приводить до шкоди та забирає ОСОБА_4 мати позивача. Зроблені відповідачем подарунки повязані із подачею заяви про стягнення аліментів та носять періодичний характер.

З наданого 16 листопада 2018 року заперечення на відповідь на відзив вбачається, що позивач проживає та зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2, тому її твердження про проживання спільно з дітьми у м. Запоріжжя не відповідають дійсності. Окрім цього, 22 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Запорізької обласної спілки споживачів із заявою про надання кімнати для проживання у гуртожитку, а вже 02 червня 2018 року заявила про намір розірвати укладений договір оренди.

Ухвалою суду від 06 березня 2019 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

У судове засідання позивач ОСОБА_1, повідомлена своєчасно та належним чином, не зявилася, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2, повідомлений своєчасно та належним чином, не зявився, причини його неявки суду не відомі.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

З 13 серпня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 травня 2013 року було розірвано.

У свідоцтві про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Згідно зі ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

З розрахункових листків, наданих ПАО «ММ ім.. Ілліча за період з квітня 2014 року по березень 2015 року включно з ОСОБА_2 утримувалися аліменти.

Відповідно до довідки про доходи від 24 вересня 2018 року, наданої ТОВ «МЕТІНВЕСТ - ПРОМСЕРВІС» за період з липня 2015 року по червень 2017 року вбачається, що із заробітної плати відповідача ОСОБА_2 утримувалися аліменти на користь ОСОБА_1, усього на суму 41 323, 25 грн.

Згідно зі ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

На підтвердження факту спільного проживання з дитиною, позивачем ОСОБА_1 надано довідку Запорізької обласної спілки споживачів товариства «ЗОССТ» від 01 червня 2018 року № 105, відповідно до якої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 разом із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідно до листа Запорізької обласної спілки споживачів товариства від 30 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 виявила своє бажання орендувати кімнату для проживання у гуртожитку товариства разом із дітьми 22 травня 2018 року, уклавши договір оренди та сплативши авансовий внесок. 01 червня 2018 року вона звернулася із заявою про надання довідки про проживання у гуртожитку, за наслідком чого отримала останню, а вже 02 червня 2018 року ОСОБА_1 заявила по намір розірвати договір та виїхала із гуртожитку.

За даними довідки від 05 червня 2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_1, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7.

29 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту реєстраційних послуг із заявою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: м. Маріуполь, вул. Залізнична, буд. 32, проте за даними Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, станом на 31 жовтня 2018 року за адресою: м. Маріуполь, вул. Залізнична, буд. 32, зареєстровані: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 грудня 2018 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини залишена без розгляду з причин повторної неявки позивача у судове засідання, повідомленого належним чином.

Беручи до уваги, що кошти на утримання дитини за рішенням суду присуджуються тому з батьків, разом з яким проживає дитина, що документи, які підтверджують проживання позивача разом із дитиною є суперечливі, суд вважає що позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення аліментів необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 180, 181 СК України, ст.ст. 4, 12-13, 76, 81, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м.Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 26 квітня 2019 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя М.М. Дмитрієва