Справа №333/1618/19
Провадження №2/333/1329/19
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Холода Р.С.,

за участю секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , мешкає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 141, третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради (м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, буд. 84) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

20.03.2019 року до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням звернулась позивач, яка зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2006 року. З 2007 року у даній квартирі зареєстрований її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але фактично останній виїхав з квартири у 2015 році до Російської Федерації. Відповідач не бере участі в утриманні квартири, не сплачує за комунальні послуги, але знятись з реєстрації не має можливості, так як мешкає за межами країни. Через наявність вказаної реєстрації ОСОБА_1 не може вільно розпоряджатися своєю власністю, а сплата комунальних платежів в повному обсязі ставить її у тяжке матеріальне становище. Просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Ухвалою суду від 29.03.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала, просила задовольнити її позовні вимоги, так як реєстрація відповідача в квартирі перешкоджає в розпорядженні квартирою, а сплата комунальних послуг у повному обсязі ставить її у тяжке матеріальне становище. Додатково пояснила, що вона у 2007 році зареєструвала сина, але з 2015 року останній виїхав з квартири до Російської Федерації, тому син знятись з реєстрації не може. Про судовий розгляд повідомила сина телефоном.

Відповідач у судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява ОСОБА_2 , надіслана поштою з Російської Федерації: Брянська АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , в якій останній зазначив, що позов визнає в повному обсязі, просить розглянути справу за його відсутності.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 пояснив, що з позивачем вони сусіди. ОСОБА_1 мешкає із донькою, її син з 2015 року у квартирі не мешкає.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона є подругою ОСОБА_1 Вони часто спілкуються ходять один до одного в гості. В квартирі ОСОБА_1 сторонніх речей не має, вона мешкає з донькою. Сина ОСОБА_1 - ОСОБА_5 бачила востаннє у 2015 році, відповідач виїхав до Російської Федерації.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно договору купівлі-продажу від 05.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Калініній Л.Є. належить квартира АДРЕСА_3 (а.с. 6-9).

Факт не проживання ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 підтверджено актом огляду житлового приміщення, який складено 12.03.2019 року (а.с. 15).

Також факт не проживання відповідача підтверджено свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 допитаними в судовому засіданні.

З наданих позивачем у судовому засіданні документів вбачається, що відповідач як переселенець виїхав до Російської Федерації.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членівїх сімей та інших осіб.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі, в тому числі, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Суд вважає, що позивач, як власник квартири має права вимагати усунення перешкод у користування та розпорядженні своїм майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.

Таким чином, на думку суду факт реєстрації відповідача за адресою квартири позивача, яка є її власністю, перешкоджає останній в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, або може обмежити в його здійсненні, вимагає від неї додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у квартирі.

Отже, порушені права власника та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. У зв`язку з наведеним суд вважає, що право позивача порушено та підлягає судовому захисту, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4,12,13,76,81,141,280,289 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , мешкає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 141, третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради (м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, буд. 84) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 23.05.2019 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод