Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 450/2832/14

провадження № 61-4719св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року у складі судді Кукси Д. А. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2016 року складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 30 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» (далі - ПАТ «Астра Банк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 62012, згідно з яким банк відкрив позичальнику кредитний ліміт у розмірі 1 031 650,00 грн, зі сплатою 17,9 % річних на строк до 30 листопада 2016 року включно.

30 листопада 2011 року з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором № 62012 між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3укладено іпотечний договір б/н, згідно з яким ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно: жилий будинок АДРЕСА_1.

02 грудня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого, ПАТ «Астра Банк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги за кредитним договором від 30 листопада 2011 року.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, зокрема шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань, у зв'язку з чим станом на 05 вересня 2014 року утворилася заборгованість у сумі 1 216 016, 33 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог банк просив у рахунок виконання основного зобов'язання за кредитним договором від 30 листопада 2011 року звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки б/н від 30 листопада 2011 року, а саме на жилий будинок АДРЕСА_1, визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказане нерухоме майно, заставна вартість якого становить 2 063 309,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року в позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, щоперехід права вимоги за іпотечним договором від ПАТ «Астра Банк» до ПАТ «Дельта Банк» не відбувся.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2016 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 216 016,33 грн та вартість іпотечного майна у розмірі 2 014 174,00 грн є неспівмірними станом на сьогодні, тому відсутні підстави для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на жилий будинок та земельну ділянку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просило рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

27 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк».

22 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції, встановивши невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитними договорами, не взяв до уваги право позивача на задоволення вимог шляхом передачі права власності, не вирішив спір по суті, не визнав за позивачем право власності на предмет іпотеки.

Заперечення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 30 листопада 2011 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 62012, згідно з умовами пунктів 1.1., 1.4.1 якого кредитор відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію та встановлює позичальнику кредитний ліміт у розмірі 1 031 650, 00 грн зі сплатою 17,9 % річних, строком до 30 листопада 2016 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 30 листопада 2011 року між ПАТ «Астра Банк»та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір від 30 листопада 2011 року.

Згідно з умовами пункту 1.1 іпотечного договору предметом іпотеки є жилий будинок АДРЕСА_1.

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого, ПАТ «Астра Банк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорам.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з інформаційною довідкою від 21 квітня 2016 року № 5758257 у графі «відомості про суб'єктів» майновим поручителем є ОСОБА_3, а іпотекодержателем є ПАТ «Дельта Банк».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першоюстатті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктом 5.7 іпотечного договору від 30 листопада 2011 року звернення стягнення на предмет іпотеки у разі набуття іпотекодержателем права на таке звернення, за вибором іпотекодержателя відбувається, зокрема, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель письмово повідомляє іпотекодавця, з дотриманням вимогстатті 37 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статтііпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38,39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей328,335,392 ЦК України у контексті статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року при розгляді справи № 760/14438/15-ц.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з тих підстав, що сума заборгованості за кредитом та вартість іпотечного майна не є співмірними на час розгляду справи, поза увагою апеляційного суду залишилися положення Закону (статті 36, 37) та іпотечного договору (пункт 5.7.), відповідно до яких визнання права власності на предмет іпотеки за вимогою іпотекодержателя - позасудовий спосіб врегулювання спору, тому відсутні підстави для задоволення позову із заявлених позивачем підстав.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи, що Верховний Суд встановив неправильне тлумачення закону судами першої та апеляційної інстанцій, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у справі ухвалено нове рішення про відмову в позові з інших підстав, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2016 року скасуватита ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик