Справа № 464/1663/18 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2154/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 серпня 2018 року, постановлене в складі головуючої судді Горбань О.Ю., у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визначення (виділ) частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності, -

в с т а н о в и л а:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визначення частки майна, яка належала померлому у праві спільної сумісної власності.

Обґрунтовують позов тим, що за життя ОСОБА_8 на підставі договору дарування 31/50 частин житлового будинку від 05.12.2000 року набула право власності на 31/50 частину житлового будинку по вул. Бережанській, 8 у м. Львові. Право власності на іншу частину цього ж будинку - 19/50, набула її рідна сестра ОСОБА_2 згідно виданого свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.06.2003 року. В подальшому, ОСОБА_8 та ОСОБА_2 оформлено право власності на земельні ділянки площею 0, 0628 га. та 0, 0234 га., які знаходяться під вказаним вище будинком та біля нього і надані для його обслуговування, про що видано державні акти. Однак, у вказаних державних актах на право власності на земельну ділянку не визначено частки співвласників. Звернувшись до державного нотаріуса після смерті ОСОБА_8 щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, позивачам повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки через відсутність визначення частки померлої матері у праві спільної сумісної власності. У звязку з чим, нотаріусом розяснено право на звернення до суду. На думку позивачів, частки співвласників вищезазначеного житлового будинку не є рівними, а чітко визначені договором дарування від 05.12.2000 року (частка ОСОБА_8В.) та свідоцтвом про право на спадщину від 02.06.2003 року (частка ОСОБА_2Д.). А також, беручи до уваги, що частки співвласників земельних ділянок не визначені, то з врахуванням вимог ч. 4 ст. 120 ЗК України, частки померлої у праві власності на земельні ділянки площею 0, 0234 га та 0,0628 га, які надані для обслуговування цього ж будинку, є пропорційними до її частки у праві власності на жилий будинок. Відтак, частка ОСОБА_8 у праві власності на кожну із земельних ділянок становить 31/50 в праві спільної сумісної власності на ці земельні ділянки площею 0, 0234 га та 0,0628 га. Також позивачі вказували, що змушені звернутись до суду для визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельні ділянку, оскільки це необхідно для належного захисту їх спадкових прав як спадкоємців.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16 серпня 2018 року позов задоволено.

Визначено, що ОСОБА_8, яка померла 09 травня 2010 року, належить земельна ділянка, кадастровий номер :03:004:0056, за адресою: м. Львів, вул. Бережанська, 8 у м. Львові на праві спільної часткової власності в розмірі 31/50 частки та земельна ділянка, кадастровий номер :03:004:0057, за адресою: м. Львів, вул. Бережанська, 8 у м. Львові в розмірі 31/50 частки.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судові витрати в розмірі по 704, 80 грн. Кожному.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 серпня 2018 року оскаржив представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального, матеріального права та з їх неправильним застосуванням, висновки суду не відповідають обставинами справи. Зазначає, що відповідно до п. 1 Ухвали Львівської міської ради № 1415 від 18.12.2007 року спірні земельні ділянки передані відповідачу та ОСОБА_8 у спільну сумісну власність. А власність на частки в будинку виникла у відповідача та ОСОБА_8 задовго до моменту приватизації.

ОСОБА_8 та відповідачем не вчинялись правочини щодо житлового будинку, який розташований на спірних земельних ділянках після їх приватизації, тому суд не мав підстав застосовувати до спірних правовідносин ч. 4 ст. 120 ЗК України.

Зазначає, що суд першої інстанції вирішивши спір, вийшов за межі позовних вимог, оскільки згідно заявленого позову позивачі просили визначити (виділити) за ОСОБА_8 частку в праві спільної сумісною власності на спірні земельні ділянки в розмірі 31/50, однак суд вирішив визначити, що ОСОБА_8 спірні земельні ділянки належать на праві спільної часткової власності в розмірі 31/50.

Посилається також на те, що спірні земельні ділянки належали на праві спільної власності ОСОБА_8 та відповідачу, і після смерті ОСОБА_8 у неї не могло виникнути права спільної часткової власності на спірні земельні ділянки. При цьому апелянт звертає увагу суду на те, що чинним законодавством не передбачено, що при набутті права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з виділеними частками, право власності на земельну ділянку переходить пропорційно розміру відокремлених у будинковолодінні часток.

Зазначає, що висновок суду про те, що ОСОБА_8 належала в спірних земельних ділянках частка в розмірі 31/50 не відповідає матеріалам справи, оскільки відповідно до матеріалів справи її частка в спірних ділянках становить - 1/2 ідеальну частину.

Посилається також і на те, що оскільки право власності на ділянки у ОСОБА_8 та відповідача виникло не у звязку з набуттям права власності на житловий будинок, а у звязку з приватизацією земельних ділянок, то відповідно до ст. 372 ЦК України та ч. 5 ст. 89 ЗК України частки відповідача та ОСОБА_8 в земельних ділянках є рівними.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 серпня 2018 року та постановити нове рішення про відмову у позові.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, представника відповідачів - адвоката ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 05.12.2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 укладено договір дарування 31/50 частин житлового будинку, згідно якого ОСОБА_9 подарувала, а ОСОБА_8 прийняла в дар 31/50 частину житлового будинку, що знаходиться в м. Львові на вул. Бережанській, 8 (а.с.23). Право власності на вказану частину будинку зареєстровано згідно реєстраційного посвідчення серії КММ № 050331, виданого Львівським обласним бюро технічної інвентаризації 18.12.2000 року (а.с.24).

Відповідачем ОСОБА_2 право власності на 19/50 частин житлового будинку, що знаходиться в м. Львові на вул. Бережанській, 8, набуто в порядку спадкування (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02.06.2003 року а.с.69).

В порядку безоплатної приватизації ОСОБА_8 та ОСОБА_2 спільно оформили право спільної сумісної власності на земельні ділянки площею 0, 234 га та 0, 0628 га., які знаходяться за адресою: вул. Бережанська, 8 у м. Львові.

З копій Державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯД № 494100 від 16.04.2008 року, серії ЯД № 494101 від 16.04.2008 року вбачається, що співвласниками таких є ОСОБА_8 та ОСОБА_2, цільовим призначенням вказаних земельних ділянок є обслуговування житлового будинку.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2 у 2008 році набули у спільну сумісну власність спірні земельні ділянки, кожен із співвласників отримав у власність земельну ділянку не меншу ніж та, на якій розташована його частина будинковолодіння та яка необхідна для її обслуговування, законність рішення про передачу ОСОБА_8, ОСОБА_2 безоплатно у спільну сумісну власність цих земельних ділянок не оспорена. Відповідач ОСОБА_2 та за життя ОСОБА_8 остання не звертались про визначення часток у цих земельних ділянках, їх виділ чи розподіл земельних ділянок.

З копії свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_8 померла 09.05.2010 року (а.с.8).

Після звернення позивачів із заявами про прийняття спадщини, державний нотаріус листом № 518/02-14 від 22.03.2018 року повідомив про неможливість оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що у правовстановлюючих документах на земельні ділянки не визначено частки ОСОБА_8 та ОСОБА_2 у праві власності на такі.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції не враховано те, що житловий будинок перебував у власності: ОСОБА_8 - на підставі договору дарування від 15.12.2000 року з часткою у розмірі 31/50 часток в житловому будинку та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.06.2003 року у розмірі 19/50 часток у житловому будинку, а земельні ділянки, на яких знаходиться будинок і цільове призначення яких для обслуговування житлового будинку, були передані покійній та відповідачу у спільну сумісну власність вже після набуття права власності на будинок на підставі п.1 Ухвали Львівської міської ради № 1415 від 18.12.2007 року, тобто такі перебували у спільній сумісній власності ОСОБА_8 та ОСОБА_2 А згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Доказів про те, що за життя ОСОБА_8 не погоджувалась із передбаченим цією нормою розміром своєї частки у праві спільної сумісної власності, або про існування між співвласниками домовленості щодо іншого, ніж передбачено законом, розміру часток у спільній сумісній власності на земельні ділянки, суду не надано.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Виходячи з системного аналізу основних засад цивільного судочинства, право особи на звернення до суду за захистом її прав, свобод та інтересів є одним із найважливіших прав, гарантованих Конституцією України. Воно є ознакою правової держави, проявом принципу розподілу державної влади. При цьому, можливість особистого звернення в суд залежить від наявності у того, хто звертається, цивільно - процесуальної правоздатності і дієздатності; існування правоздатності у того, хто звертається повинно бути не тільки узагалі, а й правоздатності у конкретній справі. Юридичною заінтересованістю володіють тільки ті особи, що звертаються до суду, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин, або кому законом надане право порушення справи в інтересах інших осіб. Особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх прав. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені.

Судом першої інстанції не враховано, що відповідно до положень ч. 1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент смерті (ч. 4 ст. 25 ЦК України).

Особа, яка померла не може бути стороною у цивільному процесі, так як у неї відсутня цивільна процесуальна правосубєктність (ст.ст. 46 - 49 ЦПК України).

Суд першої інстанції визначив розміри часток земельних ділянок, що належали на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_2 ОСОБА_10 ОСОБА_11, яка померла 09 травня 2010 року, не врахувавши, що на момент звернення до суду з позовом та ухвалення рішення ця особа вже померла, і тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України її цивільна правоздатність припинилася. Позивачі ж у справі не були учасниками приватизації земельної ділянки, а законом не передбачено захисту права померлої особи, якщо вона сама про порушення і захист такого за життя не зверталась

У разі виникнення спору, належним способом захисту спадкових прав є вимога про визнання права власності на майно у порядку спадкування.

Тому колегія суддів приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог, а відтак і про те, що у суду першої інстанції не було правих підстав для їх задоволення.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 задовольнити, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно ч. ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно, з позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягає до стягнення на користь відповідача ОСОБА_2 сплачений нею при подачі апеляційної скарги судовий збір в сумі 1057 грн. 20 коп., а саме, з кожного по 352 грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 серпня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визначення (виділ) за ОСОБА_8, яка померла 09 травня 2010 року, 31/50 частки в праві спільної сумісної власності на земельні ділянку, площею 0, 0234 га, кадастровий номер :03:004:0056, та площею 0, 0628 га, кадастровий номер :03:004:0057, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Бережанська, 8 у м. Львові - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в користь ОСОБА_2 сплачений нею при подачі апеляційної скарги судовий збір в сумі 1057 грн. 20 коп., а саме, з кожного по 352 грн. 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_12