Справа № 445/1645/18 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"як П.В.
Провадження № 22-ц/811/2721/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Львів

Справа № 445/1645/18

Провадження № 22-ц/811/2721/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області

на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2018 року у складі судді Пилип`як П.В.

у справі

за заявою ОСОБА_2, Заінтересована особа Золочівський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) головного управління Пенсійного фонду України Львівської області про встановлення факту каліцтва,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням заяву ОСОБА_2, заінтересована особа Золочівський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) головного управління Пенсійного фонду України Львівської області про встановлення факту каліцтва - задоволено.

Встановлено факт каліцтва ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме те, що ОСОБА_2 в грудні 1943 року зазнав каліцтва лівої ноги та лівої грудної клітки, в результаті вибуху снаряду в с. Пугачівка Коростенського району Житомирської області.

Рішення суду оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подавши апеляційну скаргу.

Вважає. що рішення підлягає скасуванню, як таке, що винесене з порушенням ст.. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, а також при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що встановлення зазначеного в заяві ОСОБА_2 факту тягне за собою не тільки вирішення питання щодо встановлення факту каліцтва лівої ноги та лівої грудної клітки, в результаті вибуху снаряду в с. Пугачівка, Коростенського району, Житомирської області, а й поширюється на інші правовідносини, пов'язані із збільшенням розміру пенсії відповідно до закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від 22.10.1993, про що заперечує Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, що свідчить про наявність спору про право у зазначеному питанні, у зв'язку з чим вирішення цього питання підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Згідно з роз'ясненням, викладеними у п.1 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Спір про право, це спір, що пов'язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також не доведенням суб'єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права.

Зазначає, що заявником не наведено жодних причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують факт, який просить встановити заявник, законодавством України визначено позасудовий порядок, який дає змогу особі встановити статус інваліда війни, факт не підлягає встановленню в судді порядку окремого провадження.

Просить рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Суд першої інстанції, на підставі письмових пояснень ОСОБА_4, ОСОБА_5, висновку експерта № 108/2018 від 25.10.2018 року та інших матеріалів справи, встановив, що ОСОБА_2, в грудні 1943 року зазнав каліцтва лівої ноги та лівої грудної клітки, в результаті вибуху снаряду в с. Пугачівка, Коростенського району Житомирської області а тому прийшов до висновку про задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню;

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до Золочівського районного суду Львівської області із заявою про встановлення факту каліцтва. В обгрунтування заяви ОСОБА_2 зазначав, що в грудні 1943 року, у віці 11 років, він в с. Пугачівка Коростенського району Житомирської області віз підводою в колгосп дерев'яні ящики з ремонту. Коли він керував гужовою повозкою, недалеко від підводи розірвався снаряд, внаслідок чого загинув кінь і два осколки від снаряду поранило його в ліву грудну клітку та ліву ногу. Після отримання поранення, його в той же день, в грудні 1943 року, військові Радянської Армії, яка наступала в той час, доставили у військовий госпіталь у с. Ушомир Коростенського району Житомирської області, де його прооперували. Зазначав, що документи, які б засвідчували факт отримання ним поранення, не збереглися, що позбавляє його можливості визнати його інвалідом війни та призначити йому пільги і соціальну допомогу, як інваліду війни, хоча на тілі у нього залишилися сліди поранення під час війни.

З висновку експерта № 108/2018 від 25.10.2018 року вбачається, що при проведенні судово-медичної експертизи, в громадянина ОСОБА_2 виявлені сліди загоєних ушкоджень у вигляді рубців на шкірних покривах внутрішньої поверхні лівої гомілки та передньої поверхні грудної клітки зліва, які в свою чергу можуть бути наслідком осколкових поранень. Давність рубців перевищує термін 1,5 року і могли виникнути у вказаний обстежуваним період 1943 року.

Встановлення факту каліцтва під час Великої Вітчизняної війни необхідно заявнику для отримання статусу інваліда Великої Вітчизняної війни.

Порядок надання статусу інваліда війни визначається Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Статтею 7 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"визначено, що до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

До інвалідів війни належать також інваліди з числа:

1) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов'язків військової служби, пов'язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;

2) осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов'язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами;

4) осіб, які стали інвалідами внаслідок поранень чи інших ушкоджень здоров'я, одержаних у районах бойових дій у період Великої Вітчизняної війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період, а також під час виконання робіт, пов'язаних з розмінуванням боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни незалежно від часу їх виконання;

5) осіб, які стали інвалідами внаслідок воєнних дій громадянської та Великої Вітчизняної воєн або стали інвалідами від зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки;

6) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, а також колишніх бійців винищувальних батальйонів, взводів і загонів захисту народу та інших осіб, які брали безпосередню участь у бойових операціях по ліквідації диверсійно-терористичних груп та інших незаконних формувань на території колишнього Союзу РСР і стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час виконання службових обов'язків у цих батальйонах, взводах і загонах у період з 22 червня 1941 року по 31 грудня 1954 року;

7) учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з перебуванням у цих державах;

8) осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Великої Вітчизняної війни та війни з Японією, та осіб, які у неповнолітньому віці були призвані чи добровільно вступили до лав Радянської Армії і Військово-Морського Флоту під час військових призовів 1941 - 1945 років і стали інвалідами внаслідок загального захворювання або захворювання, отриманого під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях;

9) осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року №302 визначений порядок видачі посвідчення інваліда війни.

Так, згідно з п.10 «Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни», посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Причина і група інвалідності встановлюється відповідно до Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317. Це Положення визначає порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями.

Відповідно до п.15 вищезазначеного положення визначено, що Інвалідність, що настала в осіб до 18-річного віку внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаного з бойовими діями у період Великої Вітчизняної війни чи з їх наслідками, встановлюється відповідно до медичних документів, які підтверджують факт поранення чи захворювання, або рішення суду щодо зазначених подій та висновків лікувально-профілактичних закладів охорони здоров'я.

Відповідно до п. 3 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ст.137 ЦПК, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ст.274 ЦПК ( 1502-06 ). Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до ст.139ЦПК постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Відповідно до ст.. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено:

1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;

2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;

3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Заявником не надано суду доказів щодо причин неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують факт який він просить встановити.

Як зазначено у заяві, заявник ОСОБА_2 просить встановити факт для оформлення соціальних пільг як інвалід війни, на цю вимогу посилався заявник і в Львівському апеляційному суді при розгляді апеляційної скарги.

Однак заявником не залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи управління праці та соціального захисту населення Золочівської райдержадміністрації.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов'язаний провести підготовчі дії, передбачені ст.143 ЦПК, зокрема, з'ясувати, які

фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.

Залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами в цих справах можуть бути, наприклад, відділи соціального захисту населення - у справах про встановлення факту перебування на утриманні особи, яка померла, для призначення пенсії заявникові;

інші спадкоємці - у справах про встановлення факту прийняття спадщини; органи внутрішніх справ - у справах про встановлення факту родинних відносин для вирішення питання про належність до громадянства України; органи страхування - у справах про встановлення факту належності страхового свідоцтва.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволені заяви слід відмовити, оскільки заявником не залучено до участі у справі належну заінтересовану особу, не надано доказів звернення до відповідних органів.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2018 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту каліцтва - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.04.2019 року.

Головуючий

Судді