ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3839/19 Справа № 182/8536/18 Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року, постановлену суддею Тихомировим І.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області, (відомості про складення повного тексту судового рішення відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позивач ОСОБА_1 подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2, а саме:

- вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. вартістю 53932,00 грн., адреса: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Електрометалургів, 50;

- вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 37,5 кв.м. вартістю 28851,00 грн., адреса: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул. Електрометалургів,50;

- вбудоване нежитлове приміщення офісу загальною площею 46,7 кв.м., адреса: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Шевченка,199;

- житлову квартиру загальною площею 67,4 кв.м. вартістю 81182 грн., адреса: АДРЕСА_1;

- легковий автомобіль Opel Vectra, 2003 року випуску.

В обґрунтування вимог заяви позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_2 23.12.2014 року було укладено договір позики на суму 25000 доларів США, за умовами якого відповідач зобовязалася повернути борг до 30.12.2017 року, який згідно з курсом НБУ складає 701500,00 грн. Свої зобовязання щодо повернення коштів ОСОБА_2 не виконує, посилаючись на фінансові труднощі.

Однак, відповідно до Декларації за 2017 рік, поданою відповідачем як особою на виконання функцій місцевого самоврядування та опублікованої на відповідному сайті, у 2017 році вона отримала дохід від зайняття підприємницькою діяльністю у розмірі 924980 грн. Крім того, ОСОБА_2 задекларувала готівкові кошти у розмірі 250000 грн., дохід від відчуження рухомого майна у розмірі 121700 грн., має у власності земельні ділянки, нерухомість. Така поведінка відповідача, на думку позивача, може свідчити про те, що вона не бажає добровільно виконувати зобовязання щодо повернення коштів та вживає заходи щодо відчуження свого майна з метою уникнення звернення стягнення на нього.

Так, відповідно до Декларації ОСОБА_2 за 2017 рік, вона в розділі «Обєкти нерухомості» зазначила квартиру загальною площею 91,4 кв.м., належну їй на праві приватної власності. Проте, станом на 05.12.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ця квартира не перебуває на праві власності за ОСОБА_2, те ж стосується і земельної ділянки площею 13200 кв.м.

Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду та поновлення його порушених прав, за захистом яких він звернувся до суду, або віддалити їх на невизначений строк. Застосування зустрічного забезпечення ОСОБА_1 вважає недоцільним, оскільки договір позики підтверджується власною розпискою відповідача, а також тим, що позивач просить накласти арешт лише на частину належного ОСОБА_2 майна, що не порушить її права та охоронювані законом інтереси.

У звязку з наведеними обставинами, позивач просив суд задовольнити його заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року заява позивача ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову задоволена частково.

Накладено арешт на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1), а саме:

- реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 29465607; вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м., адреса: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Електрометалургів, 50;

- реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 31996593; вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 37,5 кв.м., адреса: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Електрометалургів, 50;

- реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 3072600; вбудоване нежитлове приміщення офісу загальною площею 46,7 кв.м., адреса: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Шевченка, 199;

- реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1457975; житлова квартира загальною площею 67,4 кв.м., адреса: АДРЕСА_2;

В іншій частині вимог, відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись з прийнятим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду з ухваленням нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачу ОСОБА_1 в задоволенні його заяви про забезпечення позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що позивачем не надано суду належних доказів відмови відповідача від повернення боргу. Також, апелянт вважає, що судом не встановлено дійсне існування спору між сторонами справи, оскільки матеріали справи містять лише копію розписки і не містять звернень позивача до відповідача щодо прострочення сплати боргу, тобто факт неповернення зазначеного позивачем боргу жодним чином не підтверджено.

Окрім того, відповідач вказує, що вона є фізичною особою-підприємцем і займається наданням в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, а накладення судом заборони на право розпоряджатися належним їй майном тягне за собою фактичне блокування господарської діяльності, втручання в її господарську діяльність та може призвести до зупинення діяльності підприємства, а також порушити права інших осіб.

Також, апелянт звертає увагу на те, що спір між сторонами існує про стягнення грошових коштів в розмірі 25000 доларів США, тоді, як приблизна ринкова вартість нерухомого майна на яке суд наклав арешт становить 00 доларів США, що більше ніж у чотири рази перевищує заявлені позивачем вимоги.

Відповідач, вказує і на те, що суд належним чином не перевірив факт належності їй нерухомого майна квартири №24, розташованої в будинку №3 по вул.В. Усова в м.Нікополі, на яку суд наклав арешт, при цьому зазначає, що вказана квартира з 17 листопада 2014 року їй не належить.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, позивач ОСОБА_1, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін у звязку з її законністю та обґрунтованістю. Зокрема зазначає, що вжиті судом заходи забезпечення позову не будуть перешкоджати господарській діяльності відповідача, оскільки арешт майна перешкоджає лише у праві відчуження нерухомого майна, а іншому ніяких перешкод та загроз власнику майна не створює. Позивач наголошує на тому, що не відповідає дійсності посилання відповідача на те, що захід забезпечення, обраний судом є неадекватним, оскільки вартість нерухомого майна, яке стало предметом забезпечення позову значно перевищує фактичну вартість, так як відповідач штучно завищила вартість належного їй майна, реальна ж власність цього майна може бути визначена експертним шляхом.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши відповідача ОСОБА_2, яка підтримала вимоги апеляційної скарги і просила їх задовольнити з підстав, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги і відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що спір виник з приводу стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 758311,89 грн. та, у випадку задоволення позову, саме ця сума підлягає до стягнення, тобто позовні вимоги мають майновий характер.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 суд виходив з того, що у разі не вжиття заходів забезпечення позову існує ризик відчуження ОСОБА_2 належного їй нерухомого майна до вирішення справи в суді, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, внаслідок чого права та законні інтереси позивача будуть порушені.

Відмовляючи ОСОБА_1 в частині накладення арешту на транспортний засіб - легковий автомобіль Opel Vectra, 2003 року випуску, суд виходив з того, що у заяві відсутні відомості щодо цього транспортного засобу.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Як розяснено в п.1, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 758311,89 грн.

Предметом спору є вимоги майнового характеру, при цьому на момент розгляду заяви про забезпечення позову судом було встановлено, що відповідачу на праві приватної власності належить: вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м., адреса: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Електрометалургів, 50; вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 37,5 кв.м., адреса: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Електрометалургів, 50; вбудоване нежитлове приміщення офісу загальною площею 46,7 кв.м., адреса: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Шевченка, 199; житлова квартира загальною площею 67,4 кв.м., адреса: АДРЕСА_2.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, накладаючи арешт на житлову квартиру загальною площею 67,4 кв.м., адреса: АДРЕСА_2. не в повній мірі зясував обставини, що мають значення для справи, у звязку з чим, ухвала суду підлягає зміні.

Так, з доданого відповідачем державного реєстру речових прав на нерухоме майно -реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 16; житлова квартира загальною площею 67,4 кв.м., адреса: АДРЕСА_2 на праві приватної власності з 17.11.2014 належить ОСОБА_3, згідно договору купівлі-продажу, серія та номер: 708, виданийц 17.11.2014, приватним нотаріусом міста Нікополь ОСОБА_4, номер запису про право власності 7721780 (а.с.45).

Отже, наведене вище свідчить про те, що квартира на яку суд наклав арешт на праві приватної власності з 2014 року належить ОСОБА_5, а не відповідачу ОСОБА_2, у звязку з чим з ухвали суду підлягає виключенню накладення арешту на цей обєкт нерухомого майна.

Колегія суддів вважає, що застосовані судом заходи забезпечення позову не будуть обмежувати господарську діяльність відповідача і не призведутьдо порушення прав та законних інтересів інших осіб, оскільки сам по собі арешт нерухомого майна створює перешкоди власнику у його відчуженні, і не створює ніяких перешкод у користуванні належним власнику майном.

Суд першої інстанції належним чином обґрунтував винесене рішення, зазначивши яким чином невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, у зв'язку з чим основні доводи апеляційної скарги відповідача колегія суддів не сприймає.

Згідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України, неповне зясування обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376,381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року змінити.

Виключити з мотивувальної і резолютивної частини ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року, зазначення суду про накладення арешту нажитлову квартиру загальною площею 67,4 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: