КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 760/27268/18

провадження № 22-ц/824/5811/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання -Нечваль А.А.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа- головний державний виконавець Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві ГресьТетянаОлександрівна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року у складі судді Букіної М.О.

у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гресь ТетяниОлександрівни, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гресь Т.О., в якій просив:

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця по виконавчому провадженню №44171614 щодо невнесення до Єдиного реєстру виконавчих проваджень та документів виконавчого провадження повного тексту резолютивної частини рішення виконавчого листа №2-462/14, виданого 24 липня 2014 року Солом'янським районним судом м. Києва, а саме без урахування передостаннього речення: «не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідно до віку щомісячно;

- зобов'язати державного виконавця по виконавчому провадженню №44171614 усунути порушення щодо відсутності у Єдиному реєстрі виконавчих проваджень та документах виконавчих проваджень повного тексту резолютивної частини рішення виконавчого листа №2-462/14, виданого 24 липня 2014 року Солом'янським районним судом м. Києва, шляхом зазначення в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень та документах виконавчого провадження повного тексту резолютивної частини рішення виконавчого листа №2-462/14 з урахуванням передостаннього речення: «не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідно до віку щомісячно»;

- визнати неправомірними розрахунки заборгованості по аліментах, що були здійснені державним виконавцем по виконавчому провадженню №44171614 та відображені в довідках-розрахунках заборгованості по аліментах ОСОБА_1 від 01лютого 2018 року вихідний №26326, від 15 березня 2018 року вихідний №б/н та від 10 жовтня 2018 року вихідний №95704;

- зобов'язати державного виконавця по виконавчому провадженню №44171614 усунути порушення щодо здійснених державним виконавцем неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1 від 01лютого 2018 року вихідний №26326, від 15 березня 2018 року вихідний №б/н та від 10 жовтня 2018 року вихідний №95704, шляхом вилучення таких неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах з матеріалів виконавчого провадження;

- визнати неправомірною постанову про накладення штрафу від 10 вересня 2018 року по виконавчому провадженню №44171614, як таку, що була винесена на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1;

- зобов'язати державного виконавця по виконавчому провадженню №44171614 усунути порушення щодо винесеної державним виконавцем неправомірної постанови про накладення штрафу від 10 вересня 2018 року по виконавчому провадженню №44171614 на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1, шляхом скасування в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень запису про таку неправомірну Постанову про накладення штрафу та вилучення її з матеріалів виконавчого провадження;

- визнати неправомірною постанову про арешт майна боржника від 13 червня 2017 року по виконавчому провадженню №44171614, як таку, що була винесена на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1;

- зобов'язати державного виконавця по виконавчому провадженню №44171614 усунути порушення щодо винесеної державним виконавцем неправомірної постанови про арешт майна боржника від 13 червня 2017 року по виконавчому провадженню №44171614 на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1, шляхом скасування в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень запису про таку неправомірну постанову про арешт майна боржника та вилучення її з матеріалів виконавчого провадження;

- визнати неправомірною постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року по виконавчому провадженню №44171614, як таку, що була винесена на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1;

- зобов'язати державного виконавця по виконавчому провадженню №44171614 усунути порушення щодо винесеної державним виконавцем неправомірної постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року по виконавчому провадженню №44171614 на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1, шляхом скасування в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень запису про таку неправомірну постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та вилучення її з матеріалів виконавчого провадження;

- визнати неправомірною постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання від 03 березня 2018 року по виконавчому провадженню №44171614, як таку, що була винесена на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1;

- зобов'язати державного виконавця по виконавчому провадженню №44171614 усунути порушення щодо винесеної державним виконавцем неправомірної постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання від 03 березня 2018 року по виконавчому провадженню №44171614 на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1, шляхом скасування в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень запису про таку неправомірну постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання та вилучення її з матеріалів виконавчого провадження;

- визнати неправомірною постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїм властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 03 березня 2018 року по виконавчому провадженню №44171614, як таку, що була винесена на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1;

- зобов'язати державного виконавця по виконавчому провадженню №44171614 усунути порушення шодо винесеної державним виконавцем неправомірної постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїм властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 03 березня 2018 року по виконавчому провадженню №44171614 на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1, шляхом скасування в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень запису про таку неправомірну постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання та вилучення її з матеріалів виконавчого провадження;

- визнати неправомірною постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом від 03 березня 2018 року по виконавчому провадженню №44171614, як таку, що була винесена на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1;

- зобов'язати державного виконавця по виконавчому провадженню №44171614 усунути порушення щодо винесеної державним виконавцем неправомірної постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом від 03 березня 2018 року по виконавчому провадженню №44171614 на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1, шляхом скасування в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень запису про таку неправомірну постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом та вилучення її з матеріалів виконавчого провадження.

В обґрунтування вимог зазначав, що державний виконавець Гресь Т.О. вибірково внесла відомості резолютивної частини виконавчого листа до Єдиного реєстру виконавчих проваджень та документів виконавчого провадження, що призвело до здійснення неправильних розрахунків заборгованості по аліментам та безпідставного обмеження прав боржника. Звертав увагу на те, що заборгованості по сплаті аліментів не мав, оскільки в повній мірі виконував вимоги виконавчого документа, що підтверджується квитанціями. Крім того, зазначав, що державний виконавець не повідомила боржника про відкриття виконавчого провадження та не надіслала копію постанови у встановленому законом порядку. Зазначав, що державний виконавець здійснив розрахунки заборгованості з порушенням вимог Сімейного кодексу України.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 15 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою вимоги скарги задовольнити у повному обсязі, оскільки вважає вказану ухвалу незаконною та такою, що постановлена внаслідок неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про порушення заявником строків на звернення зі скаргою, оскільки не звернув уваги на те, що безпосередньо в скарзі містилося клопотання про поновлення пропущеного строку та про поважність причин пропуску такого строку. Зазначає, що не був повідомлений про відкрите відносно нього виконавче провадження та не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження, тому був позбавлений можливості оскаржити дії державного виконавця. Окрім того, вказує, що звернувся до суду зі скаргою 23 жовтня 2018 року, що підтверджується відповідною відміткою суду, тобто в межах визначеного законом строку для оскарження дій державного виконавця.

Заінтересована особа не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направлено.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягаєзадоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, а клопотання про поновлення пропущеного строку та про поважність причин пропуску строку, заявником не подані.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, ухвала суду не відповідає вказаним нормам, що згідно статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Нормами статті 448 ЦПК України встановлено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Згідно статті 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, постанова про накладення штрафу від 10.09.2018 ВП № 44171614 була надіслана боржнику без відповідного розрахунку заборгованості. При цьому заявник зазначав про те, що розрахунок заборгованості було отримано ним лише 18 жовтня 2018 року.

Таким чином, заявник уважає, що про порушення своїх прав він дізнався лише 18 жовтня 2018 року.

Окрім того, як убачається зі змісту поданої скарги, заявник просить, зокрема, визнати неправомірною постанову про арешт майна боржника від 13 червня 2017 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року, визнати протиправними дії державного виконавця в межах виконавчого провадження №44171614, вчинених останнім 03 березня 2018 року.

Отже, звернувшись до суду зі скаргою лише 23 жовтня 2018 заявник пропустив установлений статтею 449 ЦПК України строк, про що було вірно зазначено судом першої інстанції.

За змістом статті 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», а саме, відповідно до змісту пункту 16 цієї Постанови строки звернення заявника зі скаргою до суду є процесуальними та можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз'яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Зі змісту скарги ОСОБА_1 убачається, що заявник щодо відведеного строку для звернення зі скаргою просив суд урахувати наступні обставини: постанова про відкриття виконавчого провадження усупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» не була надіслана боржникові; постанова про накладення штрафу від 10 вересня 2018 року ВП №44171614 була надіслана боржникові без відповідного розрахунку заборгованості від 05 вересня 2018 року за період з 09 грудня 2013 року по 01 вересня 2018 року, що позбавило, на думку заявника, можливості боржника перевірити правильність розрахунків, виявити наявність або відсутність порушень, обґрунтувати та подати до суду скаргу. Як зазначає ОСОБА_1, розрахунок заборгованості було отримано ним лише 18 жовтня 2018 року.

У зв'язку з вищевикладеним, заявник просив з метою забезпечення дотримання прав боржника на судовий захист та відновлення його прав, порушених неправомірними діями державного виконавця, уважати поважним будь-який пропущений боржником строк на оскарження дій/бездіяльності державного виконавця, а у разі виявлення факту порушення ОСОБА_1 такого строку, поновити його.

З огляду на викладене, колегія доходить висновку, що місцевий суд, не звернув уваги на наявність клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду зі скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця, викладеного безпосередньо в скарзі, у зв'язку з чим не перевірив існування поважних причин пропуску заявником строку на оскарження дій/бездіяльності державного виконавця та наявності чи відсутності підстав для його поновлення та дійшов передчасного та помилкового висновку про залишення скарги без розгляду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

У своєму рішенні в справі "Голдер проти Сполученого Королівства", 1975 р. суд відзначив: "Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч. 1 ст. 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду. Характеристики "справедливості, публічності та оперативності судового провадження були б марними за відсутності судового провадження". Тож право на доступ до правосуддя має дуже важливе значення і без сумніву його необхідно вважати засадою.

Виходячи з наведеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції залишив скаргу ОСОБА_1 без розгляду, не дослідивши належним чином матеріали справи та не з'ясувавши всі обставини, які мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення питання щодо прийняття скарги до розгляду та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню, що, відповідно до статті 379 ЦПК України, є підставою для скасування такої ухвали і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо наявності клопотання про поновлення строку для звернення до суду зі скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця, колегія суддів уважає обґрунтованими та достатніми для скасування ухвали суду першої інстанції про залишення скарги без розгляду.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай