Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2019 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Малюк В.М.,

при секретарі - Матіко Я.Ю.

за участю позивача Волосенко В.І.

представника відповідача ГУНП в Закарпатській області Дранчак М.М.

представника відповідача прокуратури Закарпатської області - Лемак Р.В.

та представника відповідача Державної Казначейської служби України Троцюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгороді, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України у Закарпатській області, прокуратури Закарпатської області та державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок органу досудового слідства, прокуратури моральної шкоди завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю при здійсненні ними своїх повноважень,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з даною позовною заявою, яку мотивує тим, що 04.12.2012 року Берегівський РВ ГУНП України в Закарпатській області було внесено відомості до ЄРДР за ч.1 ст. 358 КК України за №0000087, щодо підробки документів, вчинених гр. ОСОБА_2 при отриманні ним у власність земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 . Однак, він наполягав у заяві про злочин на іншій кваліфікації злочинних дій, не лише гр. ОСОБА_2 , а і директора МПП «Зеніт» ОСОБА_3 . Однак, слідча Денесюк Я.В. та прокурор Жилкін В.В. його клопотання про внесення відомостей до ЄРДР та зміну кваліфікації злочинних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з ч.1 ст. 358 на ч.4 ст.190, ч.2 та ч.3 ст. 358 КК України проігнорували. У серпні 2016 року Берегівський районний суд визнав бездіяльність прокурора Берегівської місцевої прокуратури Жилкіна В.В. незаконною та зобов`язав його внести відомості про вчинені ОСОБА_2 злочини передбачені ч.4 ст. 190, ч.2, ч.3 ст. 358 КК України та вчинені директором МПП «Зеніт» ОСОБА_3 злочини передбачені ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 368, ст. 366 КК України.

Зазначає, що за період часу з грудня 2012 року по грудень 2018 року він неодноразово направляв до Берегівського ГУНП України в Закарпатській області, керівника Берегівської місцевої прокуратури, начальника ГУНП України в Закарпатській області, прокурору Закарпатської області скарги щодо активізації розслідування по справі №0000087. Однак, жодна з осіб у вказаному кримінальному провадженні до відповідальності не притягнута, та підозри їм не оголошені, справа до суду не скерована. Таким чином, правоохоронні органи упродовж шести років не виконали покладені на них обов`язки, чим грубо порушено Конституцію України, норми КПК України та його права, як потерпілого у вказаному кримінальному провадженні.

Крім цього, позивач зазначає, що за весь цей період, слідчі Захарченко та Сакалош за хабар закривали вказану справу, слідчий Буришин П.П. знищив частину важливих доказів, прокурори Зарева В.В., Жилкін В.С., Ільїн Є.М., Зеленяк та ОСОБА_4 . злісно не виконують судові рішення, які набрали законної сили. Зокрема вони: протягом шести років неодноразово усувалися від внесення відомостей в ЄРДР, перешкоджали у проведенні слідчий дій, не погоджували обшуки та вилучення документів, накладення арештів на майно, ігнорували клопотання потерпілого, не здійснювали належне процесуальне керівництво.

Так, за незаконне закриття кримінального провадження №0000087, яке здійснили слідчі Захарченко і Сакалош 14 листопада 2014 року проти них 02 лютого 2005 року розпочато досудове розслідування № 0000036 за ознаками ст. 368 ч.3 КК України. Кримінальне провадженні №0000087 відновлено.

16 лютого 2015 року проти слідчого Захарченка внесені відомості про вчинення ним іншого злочину, передбаченого ст. 382 ч.2 КК Українка, тобто за не виконання судових рішень що набули законної сили. 27 липня 2015 року проти Захарченка втретє внесені відомості про вчинення ним злочину, передбаченого ст. 382 ч.2 КК Українка через фальшування низки слідчий дій, які він не проводив. 27 липня 2015 року Захарченко скоїв злочин, передбачений ст.384 ч.2 КК Україно надав завідомо не правдиві покази. Досудове розслідування розпочато і проти слідчого Берегівського РВ ГУНП України в Закарпатській області Буришина П.П., який 20 листопада 2015 року, внаслідок халатності зірвав проведення земельно-технічної експертизи в Львівському НДІСЕ, яка до цього тривала півтора року, а потім «загубив» частику матеріалів і важливих документів, в тому числі відомості про ринкові ціни земельних ділянок в м. Берегові у 2009 - 2015 роках, правовстановлюючі документи, які підробив для отримання землі ОСОБА_5 : договори купівлі - продажу земельної ділянки та незаконно зведених на них будівель. По цьому факту порушено справу на підставі ухвали Берегівського райсуду від 28 березня 2017 року.

Окрім того, проти начальника слідчого відділу Берегівського РВ ГУНП України в Закарпатській області Сакалоша В.А. слідчого Захарченка, слідчого Буришина П.Г1. за неодноразове невиконання ними судових рішень по справі №0000087 порушено кримінальне провадження за ст. 394 ч. 2 КК України. Провадження № 00000023.

Проти керівника Берегівської місцевої прокуратури Жилкіна В.В. відкрито досудове слідство за фактом не виконання ним судових рішень Берегівського районного суду.

Таким чином, на думку позивача, вказаними діями, відповідачі спричинили йому суттєвої моральної шкоди, до яких належить: втрата звичайного способу життя, примус до вчинення непритаманних дій направлених на захист порушених винними особами його законних прав, переживаннями та хвилюваннями через не спроможність у розумні терміни розслідувати справу, притягнення до суду винних осіб та повернути належне йому майно, підрив відповідачами його глибокої віри у справедливість та соціальну рівність громадян перед законом і судом, безкарність посадовців - відповідачів через їх хабарництво по цій справі та інші службові злочини, тяганину, що не має меж, відсутність звичайної, людської порядності у відповідачів, наявність відчуття беззахисності перед свавіллям та некомпетентністю відповідачів, спричинення матеріальних збитків, втрата спою, почастішали випадки необхідності звернення за медичною допомогою, втрата здоров`я (перебував понад 25 разів на амбулаторному та стаціонарному лікуванні), зменшення кількості клієнтів на робочому місці та занепад господарської діяльності у підтримці власного домоволодіння.

З огляду на викладене, позивач оцінює спричинену йому моральну шкоду у розмірі 2500000 грн., які просить стягнути, зокрема з: ГУНП в Закарпатській області 1700000 грн. та 800000 грн. з прокуратури Закарпатської області, зобов`язавши при цьому, державну казначейську службу України, списати вказані кошти з рахунків відповідачів.

Волосенко ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримав повністю з викладеними в ньому мотивами та просив такий задоволити.

Представник ГУНП в Закарпатській області Дранчак М.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Показав, що позивачем не надано суду доказів заподіяння йому шкоди, вини осіб та причинно-наслідковий зв`язок між діяннями та наслідками.

Представник прокуратури Закарпатській області Лемак Р.В. у судовому засіданні відзив до позовної заяви підтримав повністю. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Пояснив, що ОСОБА_1 не довів факту безпосереднього порушення його прав як потерпілого у кримінальній справі будь-якими неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокуратури чи її посадовими особами, які б підтверджували необхідність відшкодування йому моральної шкоди саме з вини прокуратури, а також позивачем не зазначено, з яких саме розрахунків він виходив, визначаючи таку суму моральної шкоди.

Представник Державної казначейської служби України Троцюк О.В. у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, оскільки вони є безпідставними, незаконними, необґрунтованими. Підтримала поданий нею відзив на позовну заяву, зазначивши при цьому, що спірні правовідносини виникли виключно між ОСОБА_1 та ГУ НП України в Закарпатській області та прокуратурою Закарпатської області, а тому вони не є належними відповідачами та не несуть відповідальності за інші органи державної влади.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, що встановлено ст. 5 ЦПК України.

Судом встановлено, що 04.12.2012 року Берегівський РВ ГУНП України в Закарпатській області було порушено кримінальне провадження №0000087 за заявою ОСОБА_1 .. в якій позивача визнано потерпілим.

Дане кримінальне провадження, на даний час, знаходиться на стадії розслідування, підозру нікому не оголошено, справа до суду не скерована, що сторони в судовому засіданні не заперечували.

Встановлено, що за час розслідування вказаного кримінального провадження, за заявою ОСОБА_1 , слідчими суддями Берегівського районного суду, розглядалися численні клопотання ОСОБА_1 пов`язані з рухом кримінального провадження, зокрема слідчими суддями було зобов`язано слідчих, в провадження яких знаходиться кримінальне провадження, проводити слідчі дії у строки встановлені КПК України, вирішити заявлені ОСОБА_1 клопотання у триденний строк з наданням останньому письмової відповіді, зобов`язано орган досудового розслідування виконати вимоги передбачені ст. 214 КПК України, зокрема і що стосуються слідчих органу досудового розслідування та прокурорів, що здійснювали за ними нагляд.

Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом ухвалами слідчих суддів Берегівського районного суду, що наявні у матеріалах справи.

Як слідує зі змісту поданої ОСОБА_1 позовної заяви, останній посилаючись на вказані ухвали слідчих суддів та на вимоги ст. 3 Конституції України, ч.6 ст. 1176 ЦК України, просить стягнути з ГУНП в Закарпатській області 1700000 грн. та з прокуратури Закарпатської області 800000 грн. спричиненої йому моральної шкоди, зобов`язавши при цьому, посилаючись на ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» державну казначейську службу України, списати вказані кошти з рахунків відповідачів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173,1174 цього Кодексу).

Разом з тим, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-440-цс16.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував бездіяльністю слідчого та прокурора, вважаючи незаконними процесуальні рішення слідчого та прокурорів Берегівської місцевої прокуратури з огляду на їх скасування слідчими суддями.

Однак, вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Такі процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України (у редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин), тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Ухвали слідчих суддів Берегівського районного суду про задоволення скарг ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає ОСОБА_1 , акцентуючи свої доводи на власному визначенні змісту частини 6 статті 1176 ЦК України.

Крім цього, за змістом ч. 6 ст. 1176 ЦК України вказана шкода відшкодовується на загальних підставах, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як слідує з досліджених судом матеріалів справи, на підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначив лише перелік обставин, які, на його переконання, свідчать про незаконність і протиправність дій (бездіяльності) працівників прокуратури та органу досудового розслідування. Так, позивачем не надано доказів на підтвердження перенесених ним душевних страждань, погіршення стану здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими, а також не зазначено з яких саме міркувань він виходив при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 25000000 гривень.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіяння шкоди.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачами зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

Окрім цього суд зазначає, що позивач повинен був надати достатні докази на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди саме органом досудового розслідування та прокуратурою, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Судом встановлено, що позивач скористався виключно своїм правом на оскарження рішення слідчого та звернувся до слідчого судді із скаргою на бездіяльність слідчого щодо розгляду його клопотання, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Крім того, встановлено слідчим СВ Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області від 17.03.2017 року винесено постанову про закриття кримінального провадження. За заявою ОСОБА_1 , вказану постанову 06.04.2017 року Берегівською місцевою прокуратурою скасовано і передано провадження до СВ Берегівського ВП для проведення досудового розслідування.

Суд зазначає, що скасування процесуального рішення слідчого або органу прокуратури не є безумовним доказом неправомірності такого процесуального рішення, дії або бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України. Окрім цього, ця обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вищезазначене свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як це було вже зазначено вище.

Виходячи з вищезазначеного, правові підстави для застосування норм статей 1173,1174,1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Такі висновки збігаються з позицією Верховного суду, яка викладена в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, що відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім цього, суд звертає увагу, що позивач при зверненні до суду посилається на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виключно для того, щоб залучити до участі в справі державну казначейську службу України, при цьому не посилаючись на норми права, що викладені в такому, як на підставу обґрунтованості своїх вимог.

Відповідно до правил ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність вищевказаних обставин.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, а також враховуючи те, що позивачем не надано об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди у причинному зв`язку з діями відповідачів та те, що правові підстави для застосування норм статей 1173,1174,1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди з відповідачів, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 23, 1167, 1176 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-81,141,258,259,263-265,268,273,352-354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України у Закарпатській області, прокуратури Закарпатської області та державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок органу досудового слідства, прокуратури моральної шкоди завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю при здійсненні ними своїх повноважень відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.п.15.5 п.15 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Повний текст рішення складено та проголошено 27 травня 2019 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.М. Малюк