ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №585/277/18

Номер провадження 22-ц/816/1799/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Хвостик С. Г.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Осіпова Юрія Валентиновича,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Мороз Лесі Олексіївни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 20 грудня 2018 року, повний текст якого виготовлений 29 грудня 2018 року та додаткове рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 січня 2019 року у складі судді Яковця О.Ф., ухваленого у м. Ромни, повний текст якого складений 18 січня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Осіпов Юрій Валентинович до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним і визнання права власності на 1/2 частину майна та встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,

в с т а н о в и в :

В січні 2018 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Осіпов Ю.В. звернувся до місцевого суду з позовом, який уточнив в ході судового розгляду справи і остаточно вимоги мотивував тим, що з квітня 2004 року позивач проживав спільно однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у гуртожитку за адресою її реєстрації АДРЕСА_3. Ні позивач, ні ОСОБА_3 в іншому шлюбі станом на квітень 2004 року і в подальшому не перебували. Вони вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет. Позивач оплачував рахунки відповідача за житлово-комунальні послуги та за використання кабельного телебачення. Протягом 2004 - 2007 року позивач працював в Росії неофіційно на будівництві і отримував заробітну плату до 1000 доларів США. У жовтні 2005 р. ОСОБА_3 повідомила позивача про можливість придбання квартири у м. Ромни за їх спільні кошти. Позивач дав згоду і так як перебував на роботі в Російській Федерації, то погодився на реєстрацію права власності спільно придбаного майна за ОСОБА_3 25 жовтня 2005 року ОСОБА_3 за спільні кошти і за згодою позивача придбала однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 за 20000 грн. та оформила на себе право власності. Так як спільних коштів для повного розрахунку не вистачило, ОСОБА_3 27 жовтня 2005 року оформила договір іпотеки на суму 20000 грн.. Позивач в подальшому за зароблені власні кошти погасив отриманий кредит і здійснив ремонт у придбаній квартирі. Після придбання житла він оплачував житлово - комунальні послуги на відкриті на ім'я ОСОБА_3 рахунки. З 05.01.2010 року він зареєструвався у спільно придбаній квартирі. В лютому 2017 року ОСОБА_3 повідомила, що необхідно взяти кредит у банку та попросила позивача змінити адресу реєстрації та знятись з реєстрації в квартирі де вони проживали. Позивач повірив ОСОБА_3 і знявся з реєстрації, однак продовжував проживати в квартирі. 30.05.2017 року позивач був зареєстрований за адресою проживання матері ОСОБА_3 - ОСОБА_5 14.09.2017 року він був повторно зареєстрований за адресою АДРЕСА_1. При повторній реєстрації позивач дізнався, що 14.09.2017 року, без його згоди ОСОБА_3 подарувала спільно придбане майно своїй матері ОСОБА_5 Тому просив встановити юридичний факт - проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з квітня 2004 року ОСОБА_1 з ОСОБА_3 Визнати недійсним договір дарування ОСОБА_3 однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 30,4 кв.м., житловою 14 кв.м. ОСОБА_5 від 14.09.2017 року посвідчений приватним нотаріусом Проскурня Л.І. та визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/ 2 частину однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати в сумі 5958 грн.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 20 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено за їх безпідставністю.

Додатковим рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 січня 2019 року було вирішене питання щодо розподілу судових витрат і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн.00 коп.

Позивач ОСОБА_1 з вказаними рішеннями не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі заявник просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову, посилаючись при цьому на його незаконність і необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин у справі, порушення судом норм матеріального права.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що письмовими доказами та показами свідків у справі було доведено факт спільного його проживання з відповідачем ОСОБА_3 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з квітня 2004 року і саме під час їх спільного проживання ними за спільні кошти була придбана спірна однокімнатна квартира, яка вподальшому, без його відома, була подарована відповідачкою ОСОБА_3 своїй матері ОСОБА_5 Вважає, що коштів, отримуваних відповідачами у справі недостатньо було для придбання даної квартири і договір дарування був укладений відповідачами лише з метою позбавлення його права власності на квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 заперечила проти її задоволення та вважала, що рішення місцевого суду ухвалене у повній відповідності з нормами процесуального та матеріального права, а тому є обґрунтованим, вмотивованим та законним що підтверджується письмовими доказами та показами свідків допитаних в судовому засіданні . Наполягала на тому, що спірну квартиру вона придбала у 2005 році за власні кошти та за кошти отримані відповідно до кредитного договору. З позивачем вона познайомилась у 2007 році і деякий час лише зустрічалась із ним, а потім він переїхав мешкати до неї , але не пропонував їй одружитись і не ставив планів на їх спільне майбутнє, бюджет у них був окремим і спільного побуту не було. Навіть коли вона в 2015 році захворіла і була прооперована, то її матір вимушена була наймати сторонню людину, яка б здійснювала догляд за нею. Отже вважає, що відсутні підстави стверджувати, що між ними існували сталі сімейні відносини.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Мороз Л.О. заперечила проти її задоволення і вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, таким, що винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права , а апеляційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника - адвоката Осіпова Ю.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 та представників відповідачів - адвоката ОСОБА_4 та адвоката Мороз Л.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 жовтня 2005 року ОСОБА_3 було придбано квартиру за АДРЕСА_1 і вартість набутого майна складала - 20000 грн (т.1 а.с.15-16).

27 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки предметом якого є однокімнатна квартира загальною площею 30.3 м.кв., житловою площею 14,0 м.кв. АДРЕСА_1 (а.с.17-18). За цим договором іпотекою забезпечено виконання зобов'язань Іпотекодавця, що випливають з кредитного договору № SUR WGK 00000506 від 27.10.2005 року з повернення кредиту наданого у вигляді не відновлюваної лінії у сумі 20000 грн. у строк до 26 жовтня 2015 року включно та відсотки (т.1а.с. 17-18).

ОСОБА_3 виконувала зобов'язання за вищезазначеним кредитним договором і дана обставина підтверджується копіями платіжних квитанцій (т.1 а.с.102-114). На час розгляду даної справи в суді зобов'язання за кредитним договором виконані і заборгованість сплачена.

5 січня 2010 року позивач був зареєстрований у належній на праві особистої власності ОСОБА_3 квартирі за адресою АДРЕСА_2 і дана обставина підтверджується відміткою у паспорті громадянина України ОСОБА_1 (т.1 а.с.33).

Вподальшому, за договором дарування квартири від 14 вересня 2017 року ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру своїй матері ОСОБА_5 ( т.1 а.с.95-96).Дана обставина підтверджується також і відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 17.12.2017 року (т.1 а.с.60).

ОСОБА_5 є інвалідом першої групи по зору, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ № 586943 від 22.01.2014 р. (т.1 а.с. 123). Довідками Роменського об'єднаного УПФУ Сумської області № 739/02-29 та 740/02-29 від 20 березня 2018 р. підтверджується, що розмір пенсії відповідача ОСОБА_5 за період з січня 2004 р. по грудень 2006 р. становив 11138,02 грн, а розмір пенсії ОСОБА_8 (чоловіка відповідача ОСОБА_5) - 11430,43 грн (т.1 а.с. 163-164,165-166). Відповідно до довідки Пустовійтівської сільської ради № 304 від 22.03.2018 р. за період 2006-2010 роках у господарстві ОСОБА_8 утримувалося господарство: щороку в середньому по 2 голови ВРХ та 2-3 свині, а також птиця ( т.1 а.с. 167).

Відповідач ОСОБА_3 є інвалідом третьої групи і дана обставина підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 665586, виданою у 2017 р. (т.1 а.с. 215). Також вона перебуває на обліку у Роменському об'єднаному УПФУ Сумської області і відповідно до довідки управління № 738/02-29 від 20 березня 2018 р. у період з 2004 р. по грудень 2006 р. вона отримувала пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання як інвалід ІІІ групи і розмір пенсії становив 9223,41 грн (т.1 а.с. 156).

Відповідно до Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків № 23348 від 21.03.2018 р. за період з 1 кварталу 2004 р. по 4 квартал 2006 р. ОСОБА_3 отримувала дохід, розмір якого склав близько 30 тис грн. (т. 1 а.с. 157).

Починаючи з січня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 почали виникати конфлікти та суперечки з приводу оспорення нею права власності та користування позивачем спірною квартирою, внаслідок чого ОСОБА_3 зверталась до правоохоронних органів (т.1 а.с.98-100, 142).

Також місцевим судом було встановлено, що позивач в період з 27.06.2000 року по 02.11.2009 рік офіційно не був працевлаштований, а з 14.06.2017р. по 08.01.2018р. - отримував допомогу по безробіттю і дана обставина підтверджується копією трудової книжки (т.1 а.с. 138-141).

Відмовляючи в задоволенні позову в повному обсязі, місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання його з відповідачем ОСОБА_3 саме починаючи з 2004 року та придбання спірної квартири за спільні кошти, а також ним не надано належного обгрунтування підстав для визнання недійсним договору дарування даної квартири.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Сімейного Кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

В той же час, статтею 74 Сімейного Кодексу України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Таким чином, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що вищезазначена норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а отже для вирішення майнового спору між цими особами потрібно встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Ознаками подружніх відносин є наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання, піклування один про одного.

З роз'яснень викладених у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що під час застосування ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

Місцевим судом, за клопотанням відповідачів були допитані свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які суду пояснили , що на час придбання спірної квартири у 2005 році відповідач ОСОБА_3 не проживала разом з позивачем однією сім'єю і самостійно приймала рішення щодо придбання квартири та оплати її вартості. Для чого вона укладала кредитний договір з ЗАТ КБ «ПриватБанк», а також позичала кошти у свідка ОСОБА_12

Також свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції пояснила, що є сусідкою відповідача у справі ОСОБА_3 і квартиру придбавала молода дівчина, потім там жили квартиранти. Дозвіл на автономне опалення давала ОСОБА_3, а позивача вона вперше побачила лише під час здійснення ремонту квартири.

Допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 , ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_20 не підтвердили факт постійного спільного проживання сторін та наявність у них спільного побуту та бюджету на час придбання спірної квартири, оскільки навіть перебування сторонами у близьких відносинах, спільне відвідання ними святкових заходів ще не свідчить про наявність у них сталих відносин, які притаманні сімейним відносинам. Даними свідками не підтверджено факт придбання спірної квартири за спільні кошти сторін, сплату ними заборгованості за кредитним договором.

Пояснення свідків щодо працевлаштування позивача у Російській Федерації і отримання ним заробітної плати близько 1000 доларів США на місяць, відповідно до вимог передбачених ст.ст.77, 78 ЦПК України, не є належними та допустими доказами на підтвердження фінансової спроможності останнього на придбання спірної квартири.

Крім того, згідно з договором купівлі-продажу квартири її вартість складає 20000 грн.00 коп. і саме у такому розмірі відповідачкою ОСОБА_3 були отримані кошти за кредитним договором укладеним з ЗАТ КБ «ПриватБанк». Доказів на підтвердження того, що фактична вартість придбаної квартири перевищувала розмір коштів отриманих відповідачкою за кредитним договором позивачем надано не було. Не надано ним доказів і на підтвердження передачі грошових коштів відповідачу у справі ОСОБА_3 для придбання квартири.

Таким чином, позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірну квартиру.

У зв'язку із відсутністю підстав для задоволення вимог позивача щодо встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період 2004-2006 років , місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку і щодо відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/ 2 частину спірного майна.

Місцевим судом встановлено , що відповідачем ОСОБА_3 за власні кошти була придбана спірна квартира вартістю 20000 грн.00 коп. і дана обставина підтверджується договором купівлі-продажу квартири, договором іпотеки та квитанціями, виданими ПАТ КБ «Приватбанку» про погашення кредитного договору, з яких вбачається, що ціна договору купівлі продажу повністю співпадає з сумою, зазначеною в договорі іпотеки.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_3 була одноособовим власником спірної квартири, тому вона мала право на її відчуження шляхом дарування своїй матері - відповідачу ОСОБА_5

Відповідно до ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. в п. 7 роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Колегія суддів, вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування своїх вимог щодо наявності підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 215 та частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним, а тому місцевим судом обґрунтовано було відмовлено в задоволенні цих позовних вимог за їх безпідставністю.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни постановленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

У зв'язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги позивача у справі колегія суддів вважає за необхідне відповідно до вимог передбачених ст.141 ЦПК України провести розподіл судових витрат понесених відповідачем ОСОБА_3 при перегляді справи у суді апеляційної інстанції і стягнути з позивача на її користь частково понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 2250 грн.00 коп.

При цьому колегія суддів погоджується з розрахунком розміру сплаченого нею адвокату ОСОБА_4 гонорару, виходячи з вартості 250 грн.00 коп. за годину роботи: за ознайомлення адвоката з апеляційної скаргою у розмірі 500 грн.; складання відзиву на апеляційну скаргу - 1500 грн.00 коп. В той же час , адвокатом розмір гонорару за представлення інтересів даного відповідача у Сумському апеляційному суді з урахуванням часу на проїзд з м.Ромни у м.Суми обраховано виходячи з тривалості надання таких послуг 4 год і складає 1000 грн.00 коп., але, як вбачається з журналу судового засідання, даний представник не приймав участь у справі в судовому засіданні, яке проводилось 26 березня 2019 року у приміщенні Сумського апеляційного суду, а приймав участь у судовому засіданні 18 квітня 2019 року, яке проводилось у режимі відео конференції у приміщенні Роменського міськрайонного суду. Таким чином, розмір судових витрат за правову допомогу за участь представника у судовому засіданні повинен складати 250 грн.00 коп., а не 1000 грн. 00 коп. як зазначено у розрахунку.

Виходячи з вищезазначеного загальний розмір судових витрат, які підлягають відшкодуванню відповідачу ОСОБА_3 за рахунок позивача у справі складає 2250 грн.00 коп.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 20 грудня 2018 року та додаткове рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 січня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 2250 грн.00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 22 квітня 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

С. Г. Хвостик