Дата документу 02.05.2019 Справа № 331/705/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/705/17 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н. Г.
Провадження № 22-ц/807/1632/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

У Х В А Л А
02 травня 2019 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів: Гончар М.С.
Кочеткової І.В.
при секретарі: Остащенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 у особі представника ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про стягнення заробітної плати,-
В січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до військової частини ПП НОМЕР_3 про стягнення заборгованості із заробітної плати за квітень, травень, червень 2016 року в сумі 20 938, 19 грн. ( Т. 1 а.с.2-3).
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з військової частини Польова пошта НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.04.2016 р. по 30.06.2016 р. в розмірі 29 938, 19 грн., без врахування виплачених за цей період коштів та з урахуванням податків та обов`язкових платежів, а також судовий збір на користь держави в розмірі 640,00 грн. (т. 1 а.с. 32-34).
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 7 червня 2017 року заочне рішення суду від 14.03.2017 року по цій справі скасовано (Т. 1 а.с.90-91).
У серпні 2017 року позивач в особі представника ОСОБА_3 надав суду уточнений позов, в якому, позиваючись до військової частини НОМЕР_1 ( далі в/ч НОМЕР_1 ), військової частини НОМЕР_2 ( далі в/ч НОМЕР_2 ), просив суд стягнути з військової частини НОМЕР_2 на свою користь заробітну плату за період з 01 квітня 2016 року по 30 червня 2016 року в розмірі 20 938, 19 грн., без урахування виплачених за цей період коштів та з урахуванням податків та обов`язкових платежів ( Т. 1 а.с.123-127).
В подальшому, у січні 2018 року позивач в особі представника ОСОБА_3 , позиваючись до тих самих відповідачів, уточнив позов, в якому просив суд скасувати Наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 № 819 від 01.03.2016 року в частині, що стосується сержанта ОСОБА_2 ; скасувати наказ командира 23 окремого мотопіхотного батальйону № 15-РС від 30.03.2016 року в частині увільнення від займаної посади та зняття з усіх видів забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_3 сержанта ОСОБА_2 , номер обслуги першого гранатометного відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки; стягнути з військової частини НОМЕР_2 на свою користь заробітну плату за період з 01 квітня 2016 року по 30 червня 2016 року в розмірі 20 938, 19 грн., без урахування виплачених за цей період коштів та з урахуванням податків та обов`язкових платежів ( Т. 1 а.с.175-179).
У серпні 2018 року позивач в особі представника ОСОБА_4 надав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив суд стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 заробітну плату за період з 01.03.2016р. по 22.05.2016р. в розмірі 18 981,29 грн. ( Т. 2 а.с.19-20).
У жовтні 2018 року позивач надав суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 заробітну плату за період з 01.03.2016 р. по 22.05.2016 р. в розмірі 9 038, 82 грн. (Т. 2 а.с.40).
22 листопада позивач надав суду уточнену заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій остаточно просив суд стягнути з в/ч НОМЕР_2 на свою користь заробітну платку за період з 27.02.2016 року по 23.03.2016 року та з 31.03.2016 р. по 14.04.2016 року в розмірі 9 038, 82 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 заробітну плату за період з 27 лютого 2016 року по 23 березня 2016 року та з 31 березня 2016 року по 14 квітня 2016 року у розмірі 9 038, 82 грн.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, військова частина НОМЕР_1 у особі представника ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з чисельними порушеннями судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та закрити провадження по справі.

Відзиву від інших учасників справи на апеляційну скаргу не надійшло, що не є перешкодою у відповідності до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України для апеляційного розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника в/ч НОМЕР_4 , який підтримав апеляційну скаргу, пояснення адвоката Прядко Д.В. як представника позивача, який заперечував проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 , та Наказом (по особовому складу) № 15-РС від 30.03.2016р. командира 23 окремого мотопіхотного батальйону був увільнений від займаної посади. При увільненні позивачу не було сплачено заробітну плату за період з 27.02.2016р. по 23.03.2016р. та з 31.03.2016р. по 14.04.2016р. у розмірі 9 038,82 грн., в період його лікування.

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 21 жовтня 2016 року № 295, на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Указу Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016, сержанта ОСОБА_2 звільнено з військової служби у запас за пунктом 1 підпункту «є», але зазначені кошти йому так і не були виплачені.

Встановивши вказані обставини, суд вважав обґрунтованими вимоги позивача, тому, посилаючись на КЗпП України, стягнув заробітну плату з військової частини НОМЕР_1 у зв`язку зі зміною на це найменування минулого найменування «військова частина польова пошта НОМЕР_3 ».

В апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 наголошує на тому, що спірні правовідносини врегульовано ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008р. № 1153/2008, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008р. № 260, Постановою КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017р. № 704, якими унормовано відносини між військовою частиною та військовослужбовцем, а також порядок проведення розрахунку та виплата грошового забезпечення.

Отже, апелянт наголошує на порушенні норм матеріального права судом, яким помилково застосовані норми КЗпП до спірних правовідносин, що призвело до її неправильного вирішення.

Крім того, вказує, що розпорядником грошових коштів є військова частина НОМЕР_2 , яка і здійснює фінансове забезпечення в/ч НОМЕР_1 , але кошти стягнуто з останньої, попри те, що в позові ОСОБА_5 просив стягнути їх саме з в/ч НОМЕР_2 .

В скарзі апелянт просить скасувати рішення суду та закрити провадження у справі, але не зазначає підстав для закриття. В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянт пояснив, що спір належить розглядати за правила адміністративного судочинства.

Отже, насамперед, колегія перевіряє правильність обрання виду судочинства позивачем для вирішення його спору з військовими частинами, оскільки це є визначальним для всіх решта доводів скарги, які мають перевірятись у випадку, якщо не буде визнано порушеною судову юрисдикцію.

Згідно із частиною третьою статті 3 КАС у редакції Закону № 2147-VIII провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Статтею 1 Конституції встановлено, що Україна проголошується правовою державою і, як будь-яка правова держава, гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів і прав, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі « ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і Де Мейєр проти Бельгії», заяви № 6878/75, 7238/75).
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
1 вересня 2005 року набрав чинності КАС, який визначив повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.
Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Конституційний Суд України зазначив, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.
Статтею 6 КАС (у редакції на час звернення з позовом ОСОБА_5 та відкриття провадження за цим позовом) установлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС (у редакції, чинній на час відкритт провадження у цій справі) справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
На час постановлення судом першої інстанції рішення у цій справі 22.11.2018р. аналогічні положення містились у статті 4 КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017р.
Згідно із частиною першою статті 17 КАС (у редакції, що діяла на час звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
За змістом пункту 2 частини другої зазначеної статті спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
У пункті 15 частини першої статті 3 КАС (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) було закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Пунтом 17 ч. 1 статті 4 КАС України у новій редакції, чиннй на час постановлення рішення суду по суті спору, визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.
Як убачається з установлених судом обставин, ОСОБА_5 звернувся з цим позовом до суду до військових частин про стягнення грошових коштів, які належні йому саме за час проходження у цих військових частинах військової служби, тобто грошового забезпечення.
Наведене свідчить про те, що спір фактично виник між особою, яка проходила війсь-
кову службу, та суб`єктом владних повноважень, а отже, є публічно-правовим як за КАС України у редакції, чинній на час подання позову та відкриття судом провадження у цій справі, так і за КАС України у новій редакції, яка набула чинності з 15.12.2017р., тобто на час ухвалення рішення судом у цій справі.
За таких обставин, цей спір як публічно-правовий повинен вирішуватися не в порядку цивільного судочинства, а за нормами КАС.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На стадії апеляційного розгляду справи в такому випадку діють положення ч. 1 статті 377 ЦПК України, згідно з якою судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідності до статті 255 ЦПК України.

Таким чином, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що справу належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 374, 377, 381, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 у особі представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2018 року скасувати, провадження у цій справі закрити.

Роз`яснити позивачу ОСОБА_5 , що спір з військовою частиною щодо виплати грошового забезпечення підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 03 травня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.