ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2241/18 Номер провадження 22-ц/814/1230/19Головуючий у 1-й інстанції Потетій А.Г. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Пікуль В.П., Триголов В.М,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 лютого 2019 року (час ухвалення судового рішення з 11:14:05 год. по 11:32:16 год.; дата виготовлення повного тексту рішення - 19 жовтня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання і зустрічним позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, треті особи: Служба у справах дітей Полтавської районної Державної адміністрації.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, просив ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 та зняти останню з реєстраційного обліку місця проживання у його будинку. Вирішити питання судових витрат.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 більше двох років не проживає за адресою свого зареєстрованого місця проживання, не приймає участі в утриманні житла.

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, просила ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом надання ключів від замка вхідних дверей житлового будинку та вселити її разом з дітьми: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у спірний житловий будинок. Вирішити питання судових витрат.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 з липня 2016 року у спірному будинку демонтовані вікна та двері, винесена водонасосна станція, газова плита, котел, телевізор та інші побутові речі, чим умисно створені умови, які унеможливлюють проживання у будинку.

Про зазначені обставини вона повідомляла правоохоронні органи, органи місцевого самоврядування, проте жодних реагувань не відбулося. У зв'язку з відсутністю нормальних санітарно-гігієнічних умов вона вимушена проживати у будинку своєї матері.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 31 жовтня 2018 року обидва позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 22 лютого 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та знято її з реєстраційного обліку місця проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовлено за безпідставністю в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про зобов'язання ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в користуванні житловим будинком, за адресою: АДРЕСА_1, шляхом надання ключів від замка вхідних дверей житлового будинку та вселення ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначала, що висновки суду першої інстанції про те, що відповідач за первісним позовом не приймає участь в оплаті комунальних витрат з утримання будинку є безпідставними, оскільки будинок облаштований лічильниками.

Стверджується, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував висновки ВС, викладені у постанові від 27.12.2018 року по справі № 621/795/17, не з'ясував поважність причин відсутності її та дітей за місцем реєстрації, дав неправильну оцінку показанням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що доводи ОСОБА_2 зводяться до переоцінки доказів, підкреслюється, що суд першої інстанції дослідив подані докази і зробив обґрунтовані висновки щодо усіх істотних обставин.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 02 вересня 2009 року серії ВМІ № 290359, посвідченого державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринською О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1668, ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно особової картки форми Б, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано чотири особи: власник - ОСОБА_3, дружина - ОСОБА_2, син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_4.(а.с.9)

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 24 березня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.6).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 продовжувала проживати у будинку, належному ОСОБА_3 за місцем її реєстрації разом із дітьми.

23 липня 2016 року ОСОБА_3 розпочав робити ремонт у власному будинку, при цьому були демонтовані вікна у житлових кімнатах та вхідні двері. У зв'язку з цими роботами між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виник конфлікт, під час якого ОСОБА_2 викликала співробітників поліції та свою матір і брата. Рідні забрали ОСОБА_2 та її двох дітей проживати в с.Головач Полтавського району.

Після конфлікту ОСОБА_2 звернулась до Терешківської сільської ради, голови Полтавської райдержадміністрації, Начальника Полтавського районного відділення поліції з заявами, в яких повідомила про виниклий конфлікт з проханням провести перевірку та забезпечити належними умовами проживання. У серпні та вересні 2016 року на свої звернення вона отримала відповіді, у яких їй було роз'яснено право звернення до суду в разі здійснення колишнім чоловіком перешкод у користуванні житлом (а.с.45-50).

Згідно акту обстеження будинку АДРЕСА_1 від 13.08.2018 року ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, але з 2016 року в даному будинку не проживають (а.с.13).

Відповідно акту обстеження житлово-побутових умов будинку АДРЕСА_1 від 07.09.2016 року у складі депутата Терешківської сільської ради Злагоди А.Г., уповноваженого з охорони дитинства сільради Стець А.Б., сусідки ОСОБА_11, на час обстеження відсутнє вікно у одній із кімнат, обідрані стіни, розбиті люстри, електролампочки, витягнені розетки, відсутні система опалення та водопостачання. У кімнатах хаотично розкидані речі побуту, окремі меблі. За поясненням господаря такий стан житла є результатом його дій і вчинків колишньої дружини (а.с.97).

Згідно акту обстеження будинку АДРЕСА_1 від 26.11.2018 року у складі депутата Терешківської сільської ради Грицька А.В., ОСОБА_13, ОСОБА_14, сусідки ОСОБА_11, встановлено, що за вказаною адресою проживають ОСОБА_15 та ОСОБА_16 з 2016 року без реєстрації. В помешканні присутні особисті речі зазначених громадян (а.с.99).

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту непроживання ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації без поважних причин, а також з того, що після конфлікту, що виник у липні 2016 року, ОСОБА_2 не вживала будь-яких дій для вселення у спірний будинок.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на іншихпідставах, не заборонених законом і таких, що не суперечатьморальним засадам суспільства.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляєїх права користування займаним приміщенням.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членівсім'їнаймача належать дружина наймача, їхдіти і батьки. Членами сім'їнаймачаможе бути визнано й іншихосіб, якщо вони постійнопроживають разом з наймачем і ведуть з ним спільнегосподарство.

Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік за попереднім місцем проживання, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім'ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке, за своєю правовою природою, є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте таке право зберігається виключно у разі його реалізації, тому що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року (справа №337/5264/17-ц), від 20 березня 2019 року (справа №161/2498/18).

Слід звернути увагу, що питання участі члена сім'ї (колишнього члена сім'ї) власника житла не є істотною обставиною у вирішенні спорів цієї категорії.

Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.263, ст.265 ЦПК України та зробив по суті правильний висновок про недоведеність існування поважних причин для не проживання ОСОБА_2 у спірному будинку.

Так, сторонами у справі визнається, що причиною залишення ОСОБА_2 свого місця проживання став конфлікт, пов'язаний з початком ремонтних робіт у будинку, при цьому ОСОБА_2 не доведено належними, допустимими і достатніми доказами те, що будинок внаслідок ремонтних робіт був тривалий час (чи продовжує бути) непридатним для проживання у ньому.

Отже, факт тривалого не проживання ОСОБА_2 у спірному будинку визнається учасниками справи.

Після отримання відповідей на свої скарги ОСОБА_2 протягом двох років не вчиняла жодних дій для відновлення свого порушеного, на її переконання, права на житло, а з позовом звернулася лише після того, як ОСОБА_3 заявив вимоги про визнання її такою, що втратила право користування житлом.

Таким чином, ОСОБА_2 протягом тривалого часу (два роки) не реалізовувала своє право на житло та не довела належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами (ст.77-80 ЦПК України) існування у неї перешкод протягом цього періоду для вселення у спірний будинок. Усі надані ОСОБА_2 докази стосуються лише подій, які мали місце у липні 2016 року.

Доводи апеляційної скарги - це власне тлумачення і оцінка ОСОБА_2 встановлених обставин і наданих у справу доказів, які зводяться до того, що ОСОБА_3 навмисно створив неможливі умови проживання у спірному будинку.

Щодо прав дітей на житло, на належне виховання і розвиток, то ОСОБА_3 вимоги про визнання дітей такими, що втратили право користування житлом не заявлено, сторони вправі відповідно до ст.160, ст.161 СК України вирішити питання щодо місця проживання дітей добровільно або ж у судовому порядку.

Враховуючи встановлене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у частині вирішення вимог зустрічного позову, а також вимоги первісного позову про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом є законним і обґрунтованим.

Разом з тим, згідно абзацу другого ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, наявність судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є достатньою підставою для зняття її з реєстрації.

За змістом ст.1, ст.4 ЦПК України, ст.15-18 ЦК України суди не вправі перебирати на себе повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування, тощо у питаннях, що належать до їхньої компетенції.

Повноваженнями з реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації наділені органи реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради (ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Таким чином, заявлена ОСОБА_3 вимога про зняття ОСОБА_2 з реєстрації за адресою спірного будинку не може бути задоволена, відповідно, рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає скасуванню.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 лютого 2019 року у частині задоволення вимоги про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення.

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні позовних вимог про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1

В іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17 квітня 2019 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: В.П.Пікуль

В.М.Триголов