КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6516/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/15556/18

11 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- БорисовоїО.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ВербицькогоДмитра Віталійовича на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року, постановлену під головуванням судді Величко Т.О., за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мішенін Іван Сергійович, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним правочинів, витребування нерухомого майна, визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

02 жовтня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мішенін Іван Сергійович, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним правочинів, витребування нерухомого майна, визнання права власності.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15 вересня 2015 року її родич ОСОБА_8 подарував їй нерухоме майно, а саме: садовий будинок з будівлями та спорудами, що знаходить за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 53,6 кв.м., житловою площею - 30,3 кв.м. та земельну ділянку площею 0,773 га під вказаним садовим будинком, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення садівництва. На підставі договорів дарування були внесені відомості про право власності на зазначене нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказувала на те, що 29 вересня 2018 року від сусідів їй стало відомо, що невстановлені особи проникли на територію земельної ділянки, при цьому зламали двері та знищували її майно. Прибувши на місце, вона побачила на території своєї земельної ділянки невідомих їй чоловіків, які в цей час виносили меблі та речі з садового будинку. Коли на виклик прибула поліція, то з"ясувалося, що серед присутніх чоловіків є ОСОБА_2, який назвався нібито власником цього садового будинку та земельної ділянки, посилаючись на укладені ним 27 вересня 2018 року договори купівлі-продажу, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мішеніним І.С. Відповідно до зазначених договорів купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав садовий будинок та земельну ділянку у ОСОБА_5. Відповідно до п. 1.2 зазначеного договору купівлі-продажу, право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку та садовий будинок було зареєстровано 03 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., який того ж дня посвідчив договір купівлі-продажу.

За таких обставин, посилаючись на те, що договори купівлі-продажу вона не підписувала, будь-яких осіб на укладення договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки вона не уповноважувала, підписи на договорах від її імені підроблені, просила визнати недійсними договори купівлі-продажу, які були вчинені від її імені, про продаж ОСОБА_5 належного їй нерухомого майна, а саме: садового будинку, за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 53,6 кв.м., житловою площею - 30,3 кв.м.; земельної ділянки площею 0,773 га під вказаним садовим будинком кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення садівництва, які були посвідчені 03 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу БригідаВ.О.; витребувати у ОСОБА_2 на її користь садовий будинок та земельну ділянку, які було викрадені та вибули з володіння, як законного власника, не з її волі; визнати за нею право власності на садовий будинок та земельну ділянку.

Також, 02 жовтня 2018 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на садовий будинок, що знаходить у АДРЕСА_1, загальною площею 53,6 кв.м., житловою площею - 30,3 кв.м. та на земельну ділянку площею 0,773 га під вказаним садовим будинком кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення садівництва та шляхом заборони ОСОБА_2 та/або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з демонтажу, реконструкції, зміни фізичного стану зазначеного майна, а також - вселення та реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову унеможливить або утруднить виконання рішення суду, у разі задоволення позову.

Заяву про забезпечення позову обґрунтовувала тим, що за вказівками ОСОБА_2 вже вчинялися дії щодо знищення належного їй майна (двері садового будинку були вибиті, частина майна з будинку - спалена), при цьому останній особисто заявляв про намір невідкладного проведення реконструкції будинку. Крім того, вказувала на те, що існує реальна вірогідність подальшого продажу садового будинку та земельної ділянки, що підтверджується відмовою ОСОБА_2 звертатися до правоохоронних органів щодо осіб, які йому продали нерухоме майно.

Посилаючись на наведене, просила заяву про забезпечення позову задовольнити.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно - садовий будинок (за адресою: АДРЕСА_1), загальною площею 53,6 кв.м., (житловою площею - 30,3 кв.м.) з будівлями та спорудами (сараї - літ. Б, В, Е, И, вбиральня - літ. Г, навіс - літ. Д;, гараж - літ Ж, майстерня - літ. З, споруди №№ 1, 2, 3, 4); земельну ділянку площею 0,773 га. під вказаним садовим будинком (кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення садівництва), яке зареєстроване за ОСОБА_2.

Заборонено ОСОБА_2 та/або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з демонтажу, реконструкції, зміни фізичного стану вищевказаного майна, а також - вселення та реєстрації місця проживання.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Вербицький Дмитро Віталійович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвала суду є необґрунтованою та підлягає скасуванню, так як постановлена судом з порушенням норм процесуального права. Зазначав, що доводи позивача про існування намірів у відповідача відчужити належне йому нерухоме майно ґрунтуються на припущеннях і доказами не підтверджуються. З висловлених у заяві мотивів та, з огляду на характер спірних правовідносин, не можна дійти висновку, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду та про необхідність застосування запропонованих заходів забезпечення позову. В той же час, суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, обираючи вид забезпечення позову у вигляді арешту земельної ділянки та садового будинку, взагалі не зазначив жодного обґрунтування своїх висновків, послався лише на безпідставні припущення позивачки, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Зазначає також, що забезпечуючи позов шляхом заборони відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з демонтажу, реконструкції, зміни фізичного стану майна, суд першої інстанції не дав оцінку доводам заяви про забезпечення позову та доказам на підтвердження наявності зв'язку між вказаним заходом забезпечення позову і предметом позову та обставинам, на яких вони ґрунтуються, і доказам, які наведені на їх підтвердження.

Посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу садового будинку від 27.09.2018 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.09.2018 року відповідач ОСОБА_2 є власником вказаного нерухомого майна. На даний час ці договори не визнані судом недійсними і взагалі не є предметом позову, оскільки позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених між нею та відповідачем ОСОБА_5. Відповідач ОСОБА_2 вважає, що забезпечення позову способом заборони вселення та реєстрація місця проживання не є співмірним із заявленими позовними вимогами, так як не стосується предмету позову, яким є визнання недійсними договорів купівлі-продажу укладених між позивачем та відповідачем ОСОБА_5. Підстави вважати, що у випадку задоволення цих позовних вимог, рішення суду неможливо буде виконати у зв'язку з реєстрацією відповідачем свого місця проживання за адресою спірного майна , відсутні. Крім того, позивачем не надано жодних доказів того, що відповідачем вчиняються дії спрямовані на вселення або реєстрацію місця проживання у спірне нерухоме майно.

09 квітня 2019року надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, в якому вона просила скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Вербицького Дмитра Віталійовича на ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 03 жовтня 2018 року залишити без задоволення, а ухвалу суду- без змін. Зазначала, що подальше відчуження садового будинку та земельної ділянки може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення її позову. Наявність ризиків, з метою запобігання яких, вжито заходи забезпечення позову апелянтом спростовано не було. Вважає, що ухвала суду про забезпечення позову постановлена з дотримання норм процесуального права і підстав для її скасування немає.

09 квітня 2019 року надійшов відзив відповідача ОСОБА_5 на апеляційну скаргу. Вважав, що апеляційна скарга є обгрунтованою і підлягає задоволенню, так як ОСОБА_2 є законним власником вказаних будинку та земельної ділянки, а тому ухвала про забезпечення позову порушує його права, так як обмежує право розпорядження та користування вказаним майном.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Вербицький Дмитро Віталійович підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 та її представник адвокат Троцюк ОлександрВалентинович проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили ухвалу суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мішенін Іван Сергійович та представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про застосування заходів забезпечення позову, накладаючи арешт на садовий будинок АДРЕСА_1 з будівлями та спорудами та на земельну ділянку площею 0,773 га. під вказаним садовим будинком (кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення садівництва), які зареєстровані за ОСОБА_2, забороняючи ОСОБА_2 та/або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з демонтажу, реконструкції, зміни фізичного стану нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 149,150 ЦПК України, посилався на те, що предметом спору є зазначені садовий будинок та земельна ділянка, а тому таке забезпечення є співмірним з заявленими вимогами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони грунтуються на повному та об'єктивному дослідженні наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування земельної ділянки, відповідно до п. 1 якого, ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар земельну ділянку площею 0,0773 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована: АДРЕСА_1, цільове призначення (використання) земельної ділянки: для ведення садівництва.

В той же день, 15.09.2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування садового будинку, відповідно до п. 1 якого, ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар садовий будинок з відповідними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення (використання) земельної ділянки: для ведення садівництва. Садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0773 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, 15.09.2015 року право приватної власності на садовий будинок та земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с. 14-15).

27.09.2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу садового будинку, відповідно до п. 1.1 якого, продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняв від продавця садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0073 га кадастровий номер НОМЕР_1. У пункті 2 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що садовий будинок, що продається, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу садового будинку з надвірними будівлями та спорудами (а.с. 25).

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має правовжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві і знаходиться у нього, забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами(частина 3 ст. 150 ЦПК України).

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об'єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

Позивачкою заявлено вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених від її імені зі ОСОБА_5, та витребування садового будинку АДРЕСА_1 з будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,773 га. під вказаним садовим будинком, кадастровий номер НОМЕР_1 у ОСОБА_2.

Відповідач ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі продажу від 27.09.2018 року є власником зазначених садового будинку та земельної ділянки і, як власник, має реальну можливість, до вирішення спору щодо вказаного нерухомого майна, розпорядитись ним на власний розсуд, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність забезпечення даного позову способом накладення арешту на спірне нерухоме майно та способом заборони ОСОБА_2 та/або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з демонтажу, реконструкції, зміни фізичного стану вказаного нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, накладаючи арешт на земельну ділянку та садовий будинок, послався лише на безпідставні припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

Згідно ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві і знаходиться у нього.

Підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Враховуючи, що ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 27.09.2018 року отримав у власність спірні садовий будинок та земельну ділянку, відсутність арешту на земельну ділянку та садовий будинок може призвести до відчуження ним вказаного нерухомого майна іншій особі до вирішення спору по суті та набрання рішенням законної сили, а тому суд першої інстанції підставно послався на те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме садовий будинок та земельну ділянку може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та що вказані заходи забезпечення позову є співмірними з заявленими позовними вимогами.

Доводи апеляційної скарги про те що, забезпечуючи позов шляхом заборони відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з демонтажу, реконструкції, зміни фізичного стану майна, суд першої інстанції не дав оцінку доводам заяви про забезпечення позову та доказам на підтвердження наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову та обставинам, на яких вони ґрунтуються, і доказам, які наведені на їх підтвердження, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки у відповідача наявна об'єктивна можливість здійснення реконструкції майна, такі дії призведуть до зміни стану майна, щодо витребування якого заявлено позивачем позовні вимоги, і такі дії відповідача чи інших осіб можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду, в разі задоволенні позову.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для забезпечення позову ОСОБА_4 способом заборони ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вселятися та здійснювати реєстрацію місця проживання в спірному садовому будинку, з огляду на наступне.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вселятися та здійснювати реєстрацію місця проживання в спірному садовому будинку, суд першої інстанції не урахував, що забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, ухваленого у відповідності до заявлених вимог. Отже, конкретний вид забезпечення позову повинен застосовуватися у разі необхідності та бути співмірним із заявленими вимогами.

Обраний позивачем вид забезпечення позову - заборона вселення та реєстрація місця проживання не направлений на забезпечення виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, садового будинку та земельної ділянки, укладених від імені позивачки зі ОСОБА_5, та витребування вказаного нерухомого майна у ОСОБА_2. Вказаний вид забезпечення позову не є співмірним заявленим позовним вимогам.

Крім того, забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.

Суд першої інстанції зміст позовної заяви та поданої позивачем заяви про забезпечення позову належним чином не вивчив та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам здійснювати вселення та реєстрацію місця проживання, а тому доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду першої інстанції в цій частині є обгрунтованими.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року в частині заборони ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вселення та реєстрації місця проживання в спірному садовому будинку підлягає скасуванню, з ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у застосуванні вказаного заходу забезпечення позову. В решті ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, оскільки вона постановлена з дотримання норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Вербицького Дмитра Віталійовича задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 рокув частині заборони ОСОБА_2 та будь-якім іншим особам вселення та реєстрації місця проживання скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_4 у застосуванні забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вселення та реєстрації місця проживання в садовому будинку АДРЕСА_1

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає негайному виконанню.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий: Судді: