Справа № 308/2395/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

за участі секретаря Боти О.І.,

представника позивача Попова Г.М.,

розглянувши у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, -

встановив:

28.02.2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просила ухвалити рішення про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняття його з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 26.12.2018 року між позивачкою, відповідачем, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено Договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до п. 1.1. договору у власність позивачки перейшла квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до п. 1.8 договору, продавці взяли на себе зобов'язання у термін не пізніше 29.12.2018 року забезпечити зняття з реєстрації місця перебування чи місця проживання (виписку) усіх осіб, які зареєстровані в квартирі. Однак, до часу подачі позову вищевказане зобов'язання відповідачем не виконано, оскільки він і надалі зареєстрований в квартири, що належить позивачці на праві власності. Позивачка стверджує, що такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні прав власника позивачки, яка не може вільно вчиняти свої правомочності власника.

Позивачка зазначає, що документом, що свідчить про припинення підстав користування житловим приміщенням є Договір купіль-продажу квартири від 26.12.2018 року, підписаний сторонами та посвідчений нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т. і зареєстрований в реєстрі за №2360. Відповідно до Акту про відсутність особи без реєстрації від 19.02.2019 року, складеного приватним підприємством «Ужгородський будинковий сервіс», ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з березня 2018 року. Вказаний факт засвідчений мешканцями даного будинку - ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_11.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Попова Г.М. підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3. в судове засідання не з'явився, проте його представник ОСОБА_10 подав до суду заяву про визнання позову, позовні вимоги вважає правомірними та підставними, просить задовольнити повністю.

Заслухавши представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Попова Г.М., дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

На виконання вищезазначених положень законодавства, судом роз'яснено сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевірено, чи не суперечить закону визнання відповідачем позову та чи не порушено права, свободи чи інтереси інших осіб у зв'язку з таким визнання.

Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2018 року (а.с.5, 12), укладеного між покупцем ОСОБА_2 та продавцями ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у власність покупця перейшла квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вказаного Договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2018 року ННМ №899266, зареєстрованого в реєстрі №2360.

Згідно пункту 1.8 Договору купівлі продажу квартири від 26.12.2018 року (а.с.12), продавці зобов'язані у термін не пізніше 29.12.2018 року забезпечити знаття з реєстрації місця перебування чи місця проживання (виписку) усіх осіб, які зареєстровані в квартирі.

Так, згідно паспорту ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10), останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, згідно акту про відсутність (не проживання) особи без реєстрації (для комунальних по слуг та субсидій) від 19.02.2019 року, складеного приватним підприємством «Ужгородський будинковий сервіс» (а.с.6), ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з березня 2018 року. Вказаний факт засвідчений мешканцями даного будинку - ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_11.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.72 Житлового кодексу Української РСР особа визнається також, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців.

Згідно ст.150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, здавати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Така позиції висвітлена в постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, закріплений у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З урахуванням тієї обставини, що визнання позовних вимог відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також те, що факт реєстрації відповідача ОСОБА_3 за вказаною вище адресою порушує права позивачки ОСОБА_2 як законного власника свого майна щодо користування та розпорядження вказаною квартирою, а відтак суд приходить до висновку про прийняття визнання позовних вимог відповідачем, задоволення позовних вимог та ухвалення судового рішення в підготовчому засіданні на стадії підготовчого провадження.

Відповідно до ч. 1ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 384,20 грн. судового збору.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст. 72, 150 ЖК Української РСР, ст.ст. 4, 6, 10, 76, 81,141, 200, 206, 258, 263, 265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 16, ч.1 ст. 383, ст. 391, ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд,

вирішив:

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий 24 березня 2014 року Ужгородським МВ ГУДМС України в Закарпатській області, РНОКПП: НОМЕР_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Зобов'язати компетентний орган зняти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий 24 березня 2014 року Ужгородським МВ ГУДМС України в Закарпатській області, РНОКПП: НОМЕР_1) з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Повернути з державного бюджету України позивачці ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частину сплаченого позивачем судового збору в розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов