КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 372/4423/15

провадження № 22-ц/824/4485/2019

18 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Дуці В.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області про визнання недійсним іпотечного договору, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2018 року у складі судді Зінченко О.М.,

встановив:

22.10.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з липня 2004 року він проживає з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Впродовж 2005 - 2008 років він та ОСОБА_3 сумісними зусиллями та за рахунок спільних коштів збудували на земельній ділянці площею 0,207 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, та яка належить на праві власності ОСОБА_3, житловий будинок загальною площею 660,8 кв.м., житловою площею 102 кв.м., який у 2010 році введений в експлуатацію та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3

У відповідності до ч.1 ст.60 СК України вказаний житловий будинок належить йому та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

10.07.2015 року йому стало відомо, що 25.06.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір стосовно вищевказаного житлового будинку. При цьому своєї згоди на укладення вказаного договору він не надавав.

Згідно довідки Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 15.06.2015 р. №227/01-18, у житловому будинку, що є предметом іпотеки, зареєстрований і постійно проживає його малолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач ОСОБА_3 для вчинення договору іпотеки в силу приписів ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» була зобов'язана отримати попередню згоду органу опіки та піклування, чого зроблено не було.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним іпотечний договір від 25 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за номером 2317. Судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, яке полягає в тому, що суд першої інстанції не дослідив тієї обставини, що він проживав разом з ОСОБА_3 однією сім'ю та в силу закону є співвласником майна, що було передано в іпотеку. При цьому на укладення договору іпотеки на майно, в якому зареєстрована малолітня дитина, не було отримано згоди органу опіки та піклування.

Судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, що полягає в неправильному тлумаченні ст. 60-63, 65, 74 СК України; ст.215, 369, 321 ЦК України; п.3.1, п. 4.2 Глави І, п. 5.24 Глави 2 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України; ч.3 ст.17 Закону України "Про охорону дитинства"; ч.3 ст.41 Конституції України; ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (доступ до правосуддя).

Порушення норм процесуального права полягає в порушенні судом ст.12, 43, 49 (права на надання доказів),ч. 1, 4, 5 ст. 82, п.6 ч.1 ст. 251, п. 10 ч.1 ст. 252, п. 14 ст. 253, п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначила, що судом першої інстанції правильно встановлено, що саме вона є власником будинку №10 по вул. Золотоворітській у с. Підгірці, що підтверджується рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року, яке набрало законної сили. Зважаючи на викладене, доводи ОСОБА_2 про те, що на укладення договору іпотеки була необхідна його згода є безпідставними.

Також зазначила, що на час укладення спірного договору іпотеки, а саме влітку 2015 року ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав у будинку АДРЕСА_4, що підтверджено доказами у справі. Проте судом не надано жодної оцінки такому доказу, як довідка щодо реєстрації місця проживання дитини у вказаному будинку. Згоди на вчинення договору іпотеки органи опіки та піклування надано не було.

Твердження суду про те, що обставини укладення саме договору позики сторонами не заперечувались і не оспорювались є такими, що не відповідають дійсності.

Зазначила, що в провадженні Обухівського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 372/505/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним правочином. Договір іпотеки як вид забезпечення зобов'язання за своєю суттю є похідним від основного зобов'язання, тому суд першої інстанції зобов'язаний був зупинити провадження по даній справі до вирішення спору щодо удаваності договору позики у справі № 372/505/18.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначила, що зазначена в оскаржуваному судовому рішенні інформація про присутність її та її представника в судовому засіданні при оголошенні рішення 26 грудня 2018 року не відповідає дійсності. Суд також не вказав про часткове визнання представником апелянта лише факту відсутності згоди органів опіки і піклування на вчиненні оспорюваного правочину.

Також зазначила, що в провадженні Обухівського районного суду Київської області з березня 2018 року перебуває на розгляді справа № 372/505/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним правочином. Твердження суду, що обставини укладення саме договору позики сторонами не заперечувались та не оспорювались є такими, що не відповідають дійсності. При цьому суд був зобов'язаний зупинити провадження до вирішення спору щодо удаваності договору позики.

Суд першої інстанції також неправильно оцінив наявні в справі докази порушень прав малолітньої особи ОСОБА_5 та укладення відповідачем спірного договору без дозволу органів опіки та піклування, що є порушенням ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства».

На апеляційну скаргу ОСОБА_3 надійшов відзив ОСОБА_2, в якому він просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову з підстав, викладених в його апеляційній скарзі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 подані ними апеляційні скарги підтримали з наведених в них підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 червня 2015 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передала у власність позичальника кошти на суму 80 500 доларів США, а позичальник прийняла ці кошти і зобов'язується повернути позикодавцю 80 500 доларів США не пізніше 25 грудня 2015 року частинами (з розстроченням) (а.с.113-114 т 2).

З метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло по договору позики від 25 червня 2015 року, 25 червня 2015 року до між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та ОСОБА_4 (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір, посвідчений Анохіною В. М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с.115-117 т.2).

Предметом вказаного договору є житловий будинок номер 10, що розташований за адресою: Київська область, Обухівський район, село Підгірці, котеджне містечко "Золоті Ворота" , вулиця Золотоворітська, який належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 11.11.2009 року Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області; а також земельна ділянка, площею 0,2070 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Згідно п.3 оспорюваного договору іпотеки, іпотекодавець свідчить про те, що цим договором не порушуються права малолітніх та неповнолітніх дітей, які за законом мають право на користування предметом іпотеки, що також підтверджується довідкою №225/01-18 від 12 червня 2015 року, виданою Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області.

Відповідно до пояснень провідного спеціаліста Обухівського РВ УДМС ОСОБА_7 від 29.08.15, 01.03.2011 була знята з реєстраційного обліку без дитини ОСОБА_3, в будинковій книзі с.Підгірці син ОСОБА_5 2005 року народження залишився зареєстрованим з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4. В адресний талон реєстрації на гр. ОСОБА_2 був вписаний син 21.08.15 р., так як на час зняття з обліку матері не було повідомлено про необхідність зміни в адресному листку батька. Тому станом на 21.04.2015 ОСОБА_3 була видана довідка, що дитина не зареєстрована, так як не були внесені зміни (а.с. 85 т.2).

Відповідно до заяви ОСОБА_3 приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Анохіній В. М. від 25.06.2015 р., остання повідомляє , що передача іпотеку вищевказаного житлового будинку не порушує прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх, неповнолітніх, недієздатних чи обмежено дієздатних та непрацездатних осіб. Їй відомо про правові наслідки надання недостовірної інформації (а.с. 111 т.1).

Крім цього, 25 червня 2015 року ОСОБА_3 надала ОСОБА_4 розписку про те, що її син ОСОБА_5, 2005 року народження, прописаний разом з нею за адресою: АДРЕСА_1. Форму 3 надасть найближчим часом (а. с. 95 т.2).

Як вбачається з відзиву ОСОБА_3 на позовну заяву, на момент укладення оспорюваного правочину вона добросовісно вважала, що її дитина ОСОБА_5 зареєстрований не у АДРЕСА_4, а разом з нею у АДРЕСА_2 (а.с.175 т.1).

Однак, як встановлено з довідки Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 23.09.2015 р №413/01-18, ОСОБА_2 та ОСОБА_5, 05.05.2005 р. зареєстровані і проживають по АДРЕСА_4 з 17.01.2011 року по даний час (а.с. 80 т.2).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність згоди органу опіки та піклування під час укладення договору іпотеки є результатом недобросовісної поведінки саме іпотекодавця.

При цьому укладення договору іпотеки між особами без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_2, який не є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України, не може бути підставою для визнання його недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Судом установлено, що при укладенні договору іпотеки ОСОБА_3 не повідомила про те, що її малолітній син ОСОБА_5, 2005 року народження, проживає у спірному будинку та має право користування ним. При цьому вона добросовісно вважала, що її дитина ОСОБА_5 . зареєстрована разом з нею у АДРЕСА_1, що належала їй на праві власності. Попереднього дозволу на вчинення оспорюваного правочину орган опіки та піклування не давав.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, малолітній ОСОБА_5 не мав і не має права власності на будинок по АДРЕСА_4, проте набув право користування ним, як член сім'ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України , статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці.

Звернення ОСОБА_4 до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки, не може свідчити про порушення права дитини на збереження саме цього будинку як місця його проживання.

Верховний Суд України за результатами розгляду справи №6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи №1630цс15 - постанову від 11 листопада 2015 року, справи №6-1061 цс15 постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України "Про іпотеку", поєднані зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформулював наступний правовий висновок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення по звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи,повернення якої забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Відповідно до частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканці за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення по виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" застосовуються як положення статті 40 цього Закону,так і норма статті 209 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою.

З урахуванням тієї обставини, що житловий будинок, який було набуто ОСОБА_3 у власність в 2009 році не за рахунок коштів, отриманих за договором позики у 2015 році, тому малолітній ОСОБА_5 не може бути виселений з нього без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на вказаний будинок буде звернуто стягнення.

Отже правочин, що вчинений одним з батьків стосовно нерухомого майна, право користування яким має її малолітня дитина, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність ( стаття 3 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 та 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в справі №6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформулював правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочин, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

З огляду на встановлені судом обставини, доведеність недобросовісності дій відповідача ОСОБА_3 під час укладання договору іпотеки та відсутності доказів того, що дії іншої сторони при його укладенні були недобросовісними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з цих підстав.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2018 (справа № 372/3191/15-ц), у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3. про встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, та про поділ спільного майна та позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю відмовлено (а.с. 177-189 т.1).

Вказаним судовим рішенням, яке набуло законної сили, встановлено ту обставину, що земельна ділянка та житловий будинок АДРЕСА_4 є приватною власністю ОСОБА_3, оскільки вони були придбані до знайомства з позивачем та повністю профінансовані за рахунок особистих коштів ОСОБА_3, а тому є її првиатною власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновкам суду першої інстанції про те, що укладення договору іпотеки не потребувало згоди ОСОБА_2, як співвласника майна у відповідності до вимог ст.60 СК України, а тому відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи докази не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.59 ЦПК України права,свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

При розгляді справи брали участь законні представники малолітнього ОСОБА_5, 2005року народження, якими є його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а тому незалучення вказаної особи до участі в справі не є підставою для скасування судового рішення.

Ухвалене по справі рішення не стосується прав, свобод чи інтересів або обов'язків нотаріуса, а тому незалучення вказаної особи до участі в справі не є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Не є такою підставою й відмова суду першої інстанції в зупиненні провадження у справі до розгляду Верховним Судом справи № 372/3191/15-ц. При цьому ст. 252 ЦПК України передбачено випадки, в якій суд має право зупинити провадження у справі.

Обов'язкових підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені ст. 251 ЦПК України, судом не встановлено.

Помилкове посилання суду першої інстанції на те, що сторонами не заперечувались обставини отримання коштів ОСОБА_3 в борг за договором позики, не призвело до неправильного вирішення справи.

Вказана обставина не стосувалась предмета та підстав заявлених позовних вимог, а тому не може бути розціненою, як встановленою судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Мужі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. таким чином. питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Інші доводи апеляційних скарг висновки суду не спростовують.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення ухваленого по справі рішення без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з для її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т.А. Семенюк