Номер провадження 22-ц/804/574/19 Доповідач Корчиста О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
24 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Корчистої О.І.
суддів: Дундар І.О., Тимченко О.О.
за участі секретаря Ситнік Д.Л.
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»
на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2018 року, ухвалене в місті Краматорськ Донецької області,
встановив:
Отже, позивач дізнався, що 10 травня 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» увів його в оману, вказавши в договорі розмір ануїтетного платежу, який не відповідає відсотковій ставці, вказаній в договорі, а відповідає відсотковій ставці 13,11%. Виникло розуміння та відчуття того, що під час укладення договору він не отримав потрібної та необхідної інформації, за наявності якої було б прийняте інше рішення щодо вибору банківської установи. Позивач впевнений в тому, що до нього була застосована нечесна підприємницька практика, виходячи з того, що під час укладення договору у позивача склалося враження, що в Приватбанку найвигідніші умови кредитування, бо, коли середня % ставка по Україні за валютними кредитами складала 11,5% а відповідач пропонував 10,08%, прийняття рішення було очікуваним. Внаслідок того, що в договорі були відсутні пояснення щодо способу списання щомісячного платежу у вигляді графіку погашення кредиту, позивач сподівався, що списання коштів за договором буде стандартне, він буде рівномірно погашати кредит та відсотки. Відсутність у договорі визначеної вартості кредиту у звязку з низькою відсотковою ставкою, яку заявив банк, не викликало в позивача занепокоєння, але, коли позивач скористався калькулятором ануїтетних платежів, він зрозумів, що за вказаним договором споживачу прийдеться сплатити ціну, яка дорівнює трьом аналогічним квартирам, яку він купив, скориставшись іпотекою.
Таким чином, відповідач, який розробляв текст договору, не включив до нього обовязкову інформацію, яка передбачена Законом України «Про захист прав споживачів».
Зазначив, що відповідач застосував до позивача нечесну підприємницьку практику та склав договір на власний розсуд, так, як вигідно банку, обходячи вимоги законодавства, приписи НБУ та інтереси споживачів.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів задоволено частково. Визнано недійсним кредитний договір №КТТ2GK00000017 від 10 травня 2007 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», нині АТ КБ «Приватбанк» з моменту його укладення. Визнано недійсним договір іпотеки квартири № КТТ2GK00000017 від 10 травня 2007 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», нині АТ КБ «Приватбанк» з моменту його укладення. Відповідачу повернути позивачу оригінал договору купівлі-продажу ВЕО № 596366 від 10 травня 2007 року та оригінал технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1467,80 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 03 грудня 2018 року складає 41421,31 гривень. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь Держави судовий збір в розмірі 1409,60 гривень. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на залучення експерта в розмірі 4952 гривень. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 10000 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просило рішення суду скасувати та відмовити у позові в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що позивач перед укладенням кредитного договору ознайомлено з усіма істотними умовами договору, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанови правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 про що свідчить підпис позивача додатку №1 до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» про ознайомлення ним з умовами кредитування.

Крім того, поза увагою суду залишилось те, що для проведення судової експертизи відповідачем було помилково надано виписку за договором №KTH3AK10580395 від 24 листопада 2006 року, який також був укладений між позивачем та відповідачем, але не був предметом даного спору, а тому висновки експертизи містять недостовірні відомості і у суду першої інстанції не було підстав для її врахування як доказу.

Також зазначає, що позивач перед підписанням кредитної угоди був повідомлений про всі умови кредитування, про що свідчить його підпис на анкеті-заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування доводів зазначила, що апеляційна скарга необґрунтована. Суд першої інстанції надав правильну оцінку анкеті-заяві, підписаної позивачем, не зважаючи на те, що дана анкета була від іншого кредитного договору. Суд не тільки надав оцінку вказаному доказу, а й зазначив, який би доказ вважався належним, таким, який би суд прийняв в якості підтвердження факту надання ОСОБА_1 повної та достатньої інформації для свідомого сприйняття споживачем інформації про сукупну вартість кредиту. Відповідач дійсно помилково сприймає вимоги законодавства про захист прав споживачів щодо надання повної інформації про сукупну вартість кредиту, ігноруючи головне що ціна договору або вартість договору передбачає не перелік видів послуг та витрат, а конкретні числові дані, в тому числі в процентному значенні, якщо мова йде про банківські відсотки.

Крім того, відповідач вказує, що судова економічна експертиза проведена по випискам з особового рахунку по іншому кредиту, за договором №KTH3AK10580395 від 24 листопада 2006 року. Проте, дані висновки не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. В експертному висновку №640/17-22 використовувались меморіальні договори та виписка з особового рахунку, на яких вказаний номер договору та номер особового рахунку. До експертного висновку були виготовлені додатки №1 та 2, з яких видно, що графіки погашення ануїтетного кредиту складені з вартості кредиту 17200 доларів США, яка визначена в спірному кредитному договорі №КТТ2GK00000017 від 10 травня 2007 року. Отже висновки судової економічної експертизи є належним доказом.

Зазначила, що суд дійшов правильного висновку про те, що на момент укладення кредитного договору №КТТ2GK00000017 від 10 травня 2007 року в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу не була надана повна і обєктивна інформація щодо сукупної вартості кредиту та реальної відсоткової ставки, що призвело до укладення споживачем кредитного договору на невигідних для нього умовах, в пункті 7.1 кредитного договору «Особливі умови» також відображено суперечливу і неточну (в бік зменшення реальних витрат) інформацію про розмір процентів, тому можна дійти висновку, що формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбулось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, при виконанні спірного правочину виникають не передбачені втрати боржника, а тому, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи №640/17-22, вбачається наявність в діях відповідача умислу, який полягає в замовчуванні реальної ціни фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення відсоткової ставки, нижчої від реальної процентної ставки. Фактично споживача введено в оману, коли під час пропонування продукції надано у нечіткій, незрозумілій, двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача. Що є підставою для визнання такого договору недійсним.

В судове засідання апеляційного суду представник АТ КБ «Приватбанк» не зявився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Подав заяву з проханням розглянути справу без його участі, просив апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 травня 2007 року між сторонами був укладений кредитний Договір КТТ2GK00000017.

Відповідно до умов п.7.1 кредитного Договору позивач отримав кредит в розмірі 17 200,00 доларів США на купівлю нерухомості та 3 440,00 доларів США на сплату страхових платежів терміном до 10 травня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 травня 2027 року, комісії в розмірі 0,20% щомісяця від суми виданого кредиту. Позивач повинен був надавати банку кошти в розмірі 202,90 доларів США.

Згідно п.6.5. кредитного Договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п. п. 6.2, 7.1 Договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. У пункті 6.2. надається інформація щодо додаткової винагороди у разі невиконання позичальником умов договору.

У пункті 7.1. кредитного договору перелічені суттєві умови кредитування, а саме: сума виданого кредиту, сума страхових платежів за весь період кредитування, розмір відсоткової ставки, розмір підвищеної відсоткової ставки у разі порушення зобов`язань за договором, розмір комісії, що нараховується щомісяця, розмір щомісячного платежу 202,90 доларів. Договір не містить переліку та розміру інших витрат позичальника, таких як витрати на юридичне оформлення кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, на послуги реєстраторів, нотаріусів, оцінку майна та інш.. Умовами кредитного договору не передбачений графік погашення кредиту. Відсутня таблиця сукупної вартості кредиту.

Згідно Анкети-заяви, підписаної позивачем 20 листопада 2006 року, позичальник брав у банку 25228 доларів США кредиту під 0,84 відсотків щомісяця, сплату комісії в розмірі 0,14 відсотків, таким чином загальна доходність, яку показував позичальнику банк складала 12,67 відсотків.

У анкеті заяві є припис про те, що позичальник отримав інформацію про умови кредитування у банку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість послуги за оформлення договору, термін, на який може бути виданий кредит, варіанти повернення кредиту, його обслуговуванням, поверненням, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, перевагами та недоліки пропонованих схем кредитування. Є підпис ОСОБА_1 під вказаним приписом.

Одночасно з кредитним договором в забезпечення виконання зобовязань по поверненню кредиту відповідно до п.2.2.7 кредитного договору був укладений Договір іпотеки КТТ2GK00000017.

У заставу банку була передана трикімнатна квартира № 24 загальною площею 64,5 кв.м, розташована в житловому будинку за адресою: м. Краматорськ, бульвар Краматорський, буд.7.

Відповідно до п.33.2 іпотекою забезпечувалося виконання зобовязань іпотекодавця за кредитним договором від 10 травня 2007 року № КТТ2GK00000017 по поверненню кредиту, наданого у вигляді невідновлюваної лінії в 20 640,00 доларів США на строк з 10 травня 2007 року по 06 травня 2027 року включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно апеляційної скарги відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог, а тому апеляційний суд відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» детальний розпис сукупної вартості кредиту повинен міститися саме в договорі, наявна в матеріалах справи анкета-заява не має відношення до спірного кредитного договору КТТ2GK00000017, оскільки дата складання анкети, сума кредиту не відповідають даті укладення договору та умовам договору, вона складена через 6 місяців після підписання кредитного договору та договору застави. Також суд виходив з того, що будь-яких інших належних доказів на підтвердження факту надання повної інформації про сукупну вартість кредиту в числовому виразі та процентному значенні ОСОБА_1 суду не надано. Крім цього суд врахував висновки судової економічної експертизи, та дійшов висновку, що підписуючи договір, ОСОБА_1 не усвідомлював, що розмір його фінансової відповідальності є більшим, ніж у викладених умовах, розмір щомісячного платежу тощо, так як на думку суду перевірити правильність нарахування ануїтетного платежу під час укладення кредитного договору без володіння відповідними знаннями, неможливо, бо для відповідних розрахунків необхідно застосувати спеціальні формули, які є тільки у розпорядженні банку. Також суд виходив з того, що під час підписання кредитного договору позивача було введено в оману щодо суттєвих умов кредитного договору. Відповідач вказаною в п.7.1. кредитного договору відсотковою ставкою 10,08 % річних спонукав позивача укласти кредитний договір на невигідних для нього умовах, так як відсоткова ставка, яку банк пропонував, виглядала виграшно у порівнянні з розміром відсоткових ставок, які пропонували інші банки. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовами до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку і є умислом в діях відповідача.

Встановивши наявність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, суд вважав необхідним й визнати недійсним з моменту вчинення оспорюваного кредитного договору і договір іпотеки, як наслідок, оскільки цей договори є похідним від головного.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

При вирішенні справи суд керувався вимогами ст. 1054 ЦК України, якою передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, керувався ст.ст.1048, 1049ЦК України, в яких зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Також суд першої інстанції врахував вимоги ч. 1-3 ст. 6, ст. 627, ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України, які регулюють правовідносини щодо права сторін на вільне укладення договору, вибору контрагентів, визначенні умов договору на їх розсуд, погоджені між ними умов (пунктів), які є обов'язковими для виконання, після укладання договору. Свобода договору обмежується вимогами законодавства України по захисту прав споживачів.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

При вирішенні справи суд також врахував норми, визначені у ч. 4 ст.11, ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, за правилами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час виникнення спірних правовідносин), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Зі змісту Кредитного договору КТТ2GK00000017 від 10 травня 2007 року, який є предметом спору, вбачається, що його текст не містить даних щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). (т.І, а.с.7-9)

Як убачається з Анкети-заяви ОСОБА_1, ціль/програма кредитування: придбання автомобілю Chrysler Sebring, що не відноситься до предмету оспорюваного кредитного договору.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував відомості, зазначені в анкеті-заяві та що позивач ОСОБА_1 перед підписанням кредитної угоди був ознайомлений з усіма умовами кредитування, про що свідчить його підпис на анкеті-заяві, не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивача перед укладенням оспорюваного кредитного договору було ознайомлено з усіма істотними умовами договору, про що свідчить підпис ОСОБА_1 у додатку №1 до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» про його ознайомлення з умовами кредитування, апеляційний суд зазначає, що матеріали справи не містять вказаного відповідачем письмового доказу у вигляді додатку №1 до кредитного договору, він не був предметом дослідження у суді першої інстанції та такий доказ не додано відповідачем і до апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки судової економічної експертизи містять недостовірну інформацію, оскільки були надані експертом на підставі помилково наданих відповідачем виписок за договором №KTH3AK10580395 від 24 листопада 2006 року, який також був укладений між позивачем та відповідачем, але не був предметом даного спору, також не знайшли свого підтвердження, оскільки том І а.с. 158-180 містить виписки, які зроблені до Кредитного договору КТТ2GK00000017 від 10 травня 2007 року та були предметом дослідження судового експерта при проведенні експертного дослідження.

З огляду на наведене, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції, в порядку ст.375 ЦПК України, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст постанови складений 25 квітня 2019 року.

Головуючий