Справа № 172/882/18
Провадження № 2/172/498/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.05.2019 року Васильківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Битяка І.Г.

за участі секретаря судового засідання - Глушко О.М.

позивача - ОСОБА_1 .

представника позивача - ОСОБА_2 .

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4 ., розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Васильківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування посилається на те, що 27 серпня 1997 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю водія мотоцикла ОСОБА_3 та її - пішохода ОСОБА_1 , внаслідок цього їй було спричинено тілесні ушкодження. За фактом дорожньо-транспортної події відмовлено в порушенні кримінальної справи, про що на її адресу направлено повідомлення старшого слідчого від 10.10.1997 року. 23.08.2000 року листом з Васильківської районної прокуратури повідомлено заявницю про відсутність правових підстав для скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, однак роз`яснено право звернутися до суду із заявою про стягнення обумовлених лікуванням збитків. 24 жовтня 2000 року прокуратурою Дніпропетровської області вказана вище постанова про відмову в порушенні кримінальної справи скасована, матеріали направлені прокурору Васильківського району для додаткової перевірки та прийняття рішення, при цьому, в подальшому будь-яких документів щодо стану розгляду даної кримінальної справи на адресу потерпілої не надсилалося.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому обох кісток правої голені в середній третині. В подальшому дана травма дала ускладнення, внаслідок чого проводилися численні оперативні втручання та постійне консервативне лікування, як із поміщенням до стаціонару, так і амбулаторно.

10.05.2017 року в ході проведення чергового огляду МСЕК позивачці складено довідку до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА № 628685, якою для даної особи встановлено групу інвалідності з 15.04.2017 року строком до 01.05.2019 року.

Внаслідок отриманих травм та подальшого триваючого лікування позивачка понесла значні затрати на придбання медичного обладнання, ліків та проїзд до місця знаходження лікувальних установ.

З огляду на вказані вище обставини, вважає, що існують достатні правові підстави для стягнення із ОСОБА_3 як особи, яка керувала мотоциклом та в ході дорожньо-транспортної пригоди спричинила ушкодження здоров`я ОСОБА_1 , витрат останньої, які обумовлені лікуванням та проїздом до місця розташування лікувальних установ і просить стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 100634,78 грн. у якості компенсації шкоди.

Ухвалою судді від 07.08.2018 року провадження у справі відкрито та постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Ухвалою суду від 06.12.2018 року заяву відповідача задоволено та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче судове засідання у справі.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Позивач пояснила, що після отримання травми вона майже безперервно лікувалась, перенесла значну кількість оперативних втручань з метою збереження ноги. Під час ДТП вона йшла з подругами по узбіччю проїжджої частини дороги. Все лікування пов`язане саме з травмою під час ДТП за участю відповідача. Зараз їй встановлено інвалідність.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 27.08.1997 року він не притягувався ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності, що підтверджує і сам позивач надавши відповідні письмові докази з правоохоронних органів. Також позивачем не доведено факт заподіяння шкоди саме ним, неправомірність його дій, причинний зв`язок між його діями і шкодою заподіяною позивачу так як у 2012 році позивачка отримала повторну травму та лікується саме з цієї причини. Не доведено й відсутність умислу самого позивача або непереборної сили, внаслідок яких було заподіяно шкоду позивачу, відсутність грубої необережності ОСОБА_1 , що сприяла виникненню або збільшенню шкоди, перебування останньої в тверезому стані в момент ДТП, дотримання нею правил дорожнього руху, розмір завданої шкоди, наявність підстав для відшкодування шкоди заподіяної позивачу саме ним - відповідачем. Позивач не виконувала рекомендації лікарів, самовільно зняла гіпс, відмовилася від гіпсової пов`язки, що сприяло збільшенню шкоди. Крім того, позивачем відповідно до розписки написаної власноручно 17.11.2000 року визначено суму компенсації заподіяної їй в результаті ДТП майнової і моральної шкоди, яка була сплачена відповідачем в повному обсязі. У більшості квитанцій наданих позивачем не вказані обов`язкові реквізити, копії рахунків-фактур взагалі не підтверджують здійснення оплати препаратів, оплата медичним установам благодійних внесків не є збитками позивача, оскільки це особисте бажання позивача сплатити вказані суми, копії проїзних документів не містять даних про особу, якою вони придбавалися та дату їх придбання, копії квитанцій також не містять даних про особу, яка придбала ліки.

Відповідачем до суду подано заяву про застосування позовної давності, в якій він просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки з моменту ДТП до моменту звернення до суду з позовом минуло більше 20 років, а з часу написання розписки у 2000 році позивач жодного разу не зверталася до нього чи до суду з вимогами про відшкодування шкоди.

Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до такого.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України).

Частиною 1 статті 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

Аналогічні правила були встановлені також і нормами ЦК УРСР, який був чинний на момент події.

Відповідно до ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Статтею 1195 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

З щоденника чергового лікаря встановлено, що 27.08.1997 року о 21.20 годині до лікарні перехожими була доставлена хвора ОСОБА_1 Зі слів перехожих, вона була збита невідомим мотоциклістом, який з місця ДТП поїхав. Хвора скаржилася на біль у правій нижній кінцівці, головний біль, запаморочення. Діагноз: забій голови, ретроградна амнезія, закритий перелом обох кісток правої гомілки. Кров на алкоголь взята.

Відповідно до відповіді в.о. слідчого Васильківського РВ УМВС України в Дніпропетровській області Вороного О.В. від 30.11.2000 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27.08.1997 року в сел. Васильківка і в результаті якої ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження, постановою від 16.11.2000 року в порушенні кримінальної справи на підставі ст. 6 п. 2 КПК України відмовлено.

З інформації Синельниківської місцевої прокуратури від 14.09.2018 встановлено, що матеріали перевірки за фактом скоєння ДТП, яке мало місце 27.08.1997 року та від якого ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження, а також матеріали за її зверненнями щодо відмови у порушенні кримінальної справи знищено у зв`язку з закінченням строку зберігання.

У судовому засіданні позивач і відповідач не заперечують факт дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 27 серпня 1997 року за участю водія мотоцикла ОСОБА_3 та пішохода ОСОБА_1 ДТП сталася на проїзній частині, по якій позивач йшла разом з трьома подругами, вони йшли вряд по дорозі. Тобто має місце груба необережність позивача, що виразилася у нехтуванні Правил дорожнього руху, а саме п. 4.1. відповідно до якого пішоходи повинні рухатися по тротуарах і пішохідних доріжках, тримаючись правого боку. Якщо немає тротуарів, пішохідних доріжок або пересуватися по них неможливо, пішоходи можуть рухатися велосипедними доріжками, тримаючись правого боку і не утруднюючи рух на велосипедах, або в один ряд узбіччям, тримаючись якомога правіше, а у разі його відсутності або неможливості рухатися по ньому - по краю проїзної частини назустріч руху транспортних засобів. При цьому треба бути обережним і не заважати іншим учасникам дорожнього руху.

При цьому відповідно до п. 1.4 Правил дорожнього руху кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Разом з тим, факт відмови у порушенні кримінальної справи свідчить про відсутність у діях ОСОБА_3 складу злочину, але не може бути підставою для звільнення від відшкодування шкоди особою, яка заподіяла її під час використання джерела підвищеної небезпеки, так як у даному випадку наявність вини не є обов`язковою умовою для цивільно-правової відповідальності.

З моменту отримання травми 27.08.1997 року і до 30.07.2000 року ОСОБА_1 майже безперервно лікувалась стаціонарно, далі з 19.03.2008 по 15.04.2008 року знову проходила лікування, а потім знову лікувалась з незначними перервами з 16.03.2010 по 24.10.2017 року, що підтверджується виписками з історій хвороби. Загалом діагноз хворої ОСОБА_1 залишався одним - хронічний посттравматичний остеомієліт правої гомілки, незважаючи на те, що у 2012 році позивачка вдарилася правою ногою та відчула біль, яка поступово перетворилася в кульгавість, а згодом вона практично не могла наступати на праву ногу.

Вказане дає підстави вважати про наявність безпосереднього причинного зв`язку між ДТП та отриманою травмою. Доказів же того, що первинна чи повторна травми отримані позивачем у 1997 та 2012 роках зумовлені непереборною силою чи умислом потерпілого, що в свою чергу могло б звільнити відповідача від відшкодування ОСОБА_1 шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки, судом не встановлено.

При цьому суд також бере до уваги й факт невиконання потерпілою рекомендацій лікарів (самовільне зняття гіпсу, відмова від подальшого стаціонарного лікування та виписка на амбулаторне лікування за власною вимогою). Разом з тим гіпс вона зняла вдома, за її поясненнями, у зв`язку з розвитком запального процесу та болями внаслідок цього. При цьому наступного дня вона звернулася до лікарні. Факт вживання потерпілою алкоголю не доведений у встановленому чинним законодавством порядку оскільки маються лише такі припущення викладені під час первинного огляду у медичній установі.

З розписки, написаної 17.11.2000 року власноручно ОСОБА_1 в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 гроші в сумі 6 500 грн., які є кінцевою та повною оплатою за лікування і моральну шкоду, завдану ним в результаті ДТП 27 серпня 1997 року.

Право на судовий захист гарантоване ст. 55 Конституції України, а згідно з ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. У зв`язку з цим ч. 3 ст. 4 ЦПК України передбачає, що відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Щодо застосування судом строку позовної давності на підставі поданого клопотання відповідача суд зазначає таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки (статті 256 та 257 ЦК України).

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 завдано шкоду каліцтвом, що також підтверджується в сукупності з іншими доказами у справі й довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 628685, відповідно до якої ОСОБА_1 з 10.05.2017 року встановлено ІІ групу інвалідності, загальне захворювання по патології опорно-рухового апарату.

Пунктом 3 частини 1 статті 268 ЦК України встановлено виключення із загального правила перебігу строку позовної давності, а саме: позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. Тому у даній справі суд не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, судом на підставі допустимих, достовірних, достатніх та належних доказів встановлено, що 27.08.1997 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої джерелом підвищеної небезпеки - мотоциклом під керуванням відповідача ОСОБА_3 позивачці ОСОБА_1 завдано тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому обох кісток правої гомілки, яке в подальшому призвело до каліцтва та останній встановлено ІІ групу інвалідності.

Однак, суд не погоджується з доводами позивачки, що витрати на лікування необхідно стягнути з відповідача на підставі ч. 1 ст. 1195 ЦК України, оскільки такі витрати не є додатковими, а направлені безпосередньо на усунення пошкодження заподіяного в результаті ДТП.

При цьому під час вирішення даної справи суд не бере до уваги документи надані позивачем на підтвердження витрат на лікування, з яких не можливо достовірно встановити суму та призначення платежу, а також страхові та благодійні внески.

Також суд вважає, що з урахуванням встановленої наявності грубої необережності потерпілої вимоги позивачки підлягають зменшенню на суму витрат на поїздки до лікувальних установ у розмірі 6008,45 грн.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню частково, а саме на суму 50410,04 грн.

Крім того, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю ІІ групи, тому за правилами ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 22, 1166, 1187, 1193, 1195 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 50410 (п`ятдесят тисяч чотириста десять) гривень 04 копійки.

3. Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Васильківський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.Г. Битяк