Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 328/4215/15

провадження № 61-45298св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Токмацька міська рада Запорізької області, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: управління Держгеокадастру у Токмацькому районі та місті Токмаку Запорізької області, виконавчий комітет Токмацької міської ради Запорізької області, Токмацька державна нотаріальна контора Запорізької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області у складі судді

Коваленко П. Л. від 10 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Дашковської А. В.,

Кримської О. М., Подліянової Г. С. від 04 вересня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Токмацької міської ради Запорізької області, ОСОБА_5,

ОСОБА_6, треті особи: управління Держгеокадастру у Токмацькому районі та місті Токмаку Запорізької області, виконавчий комітет Токмацької міської ради Запорізької області, Токмацька державна нотаріальна контора Запорізької області, про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності.

Позов мотивовано тим, що їй, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить земельна ділянка загальною площею

0,0971 га, яка розташована по АДРЕСА_1, на якій розташований житловий будинок, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 06 квітня 2004 року. Зокрема вона є власником ј частини земельної ділянки, а відповідачам належить по 3/8 частин ділянки. Попередніми землекористувачами цієї земельної ділянки та співвласниками вказаного житлового будинку були: ОСОБА_10

(3/8 частин будинку), ОСОБА_11 (3/8 частин будинку) та ОСОБА_12 (1/4 частина будинку). Рішенням народного суду м. Токмак Запорізької області від 14 серпня 1984 року за ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнано право користування вказаною земельною ділянки по 180 кв. м за кожним. У користуванні ОСОБА_12 перебувало 565 кв. м вказаної земельної ділянки. 23 жовтня 1984 року ОСОБА_10 продав свою частину будинку

ОСОБА_6, 30 липня 1991 року ОСОБА_12 продала свою частину будинку позивачу, а 23 вересня 2004 року ОСОБА_11 подарувала свою частину - ОСОБА_5

Зазначала, що у січні 2015 року вона дізналася про існування додатку до рішення Токмацької міської ради Запорізької області від 12 лютого

2004 року, на підставі якого було видано державний акт про право власності на земельну ділянку, в якому міститься список громадян, яким передаються земельні ділянки у власність із визначенням її площі кожній особі:

ОСОБА_11 - 364 кв. м; позивачу - 243 кв. м; ОСОБА_6 - 364 кв. м, загальна земельної ділянки дорівнювала 0,0971 га. Вказувала, що розмір земельних ділянок, наданих відповідачам на підставі рішення органу місцевого самоврядування, суперечить рішенню народного суду м. Токмак від 14 серпня 1984 року, фактично було незаконно та протиправно зменшено розмір належної їй при приватизації та отриманні у приватну власність частини земельної ділянки, якою тривалий час вона користувалася у порядку, встановленому між попередніми власниками, частку у більшому розмірі одного з яких вона придбала на підставі цивільно-правової угоди.

На підставі вищевикладеного, позивач просила: визнати поважними причини пропуску позовної давності та захистити порушене право; визнати недійсним рішення Токмацької міської ради Запорізької області

від 12 лютого 2004 року у частині пункту 1 додатку до нього про передачу у власність земельної ділянки під порядковими номерами 4, 5, 6; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку

від 06 квітня 2004 року, виданий на її ім'я; визнати недійсним та скасувати договір дарування від 23 вересня 2004 року, укладений між

ОСОБА_5 та ОСОБА_11 щодо безоплатної передачі 3/8 частин земельної ділянки, загальною площею 0,0971 га; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в частині набуття ними по 3/8 частин земельної ділянки за кожним.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Токмацького районного суду Запорізької області

від 10 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених права поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі, а доводи про поважність пропуску строку для звернення до суду із позовом є необґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі оформили право власності на свої частки земельної ділянки лише у 2014-2015 роках, тому про порушення своїх прав як співвласник земельної ділянки вона дізналася саме з цього часу. Крім того, суди жодним чином не вирішили позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності за відповідачами на вказану земельну ділянку. Вказує, що відповідач ОСОБА_5 визнавав її позовні вимоги, а тому суди попередніх інстанцій повинні були задовольнити їй в частині вимог до останнього.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_10 (3/8 частин), ОСОБА_11 (3/8 частин) та ОСОБА_12

(1/4 частина) на праві спільної часткової власності належав житловий будинок з відповідною частиною господарських, побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці розміром 925 кв. м.

Рішенням народного суду м. Токмак Запорізької області від 14 серпня

1984 року за ОСОБА_11 та ОСОБА_10 визнано право користування вказаною земельною ділянкою по 180 кв. м за кожним.

Таким чином, у користуванні ОСОБА_12 перебувала земельна ділянка площею 565 кв. м.

23 жовтня 1984 року ОСОБА_10 за договором купівлі-продажу відчужив свою частину будинку ОСОБА_6 (а. с. 10, 11 т. 1), а 30 липня 1991 року ОСОБА_12 продала за договором купівлі-продажу свою частину будинку ОСОБА_4 (а. с. 13 т. 2).

У пункті 1 додатку до рішення Токмацької міської ради Запорізької області від 12 лютого 2004 року № 23 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам ОСОБА_13» під порядковими номерами 4, 5, 6 зазначені співвласники земельної ділянки по АДРЕСА_1 із визначенням її площі кожній особі: ОСОБА_4 - 243 кв. м, ОСОБА_6 - 365 кв. м; ОСОБА_11 - 364 кв. м, що не відповідає вищевказаному рішенню суду від 14 серпня 1984 року.

На підставі вказаного рішення місцевого самоврядування від 12 лютого 2004 року, 06 квітня 2004 року ОСОБА_4 був виданий державний акт на право власності на вказану вище земельну ділянку площею 0,0971га, в якому міститься список її співвласників: ОСОБА_4 - 1/4 частина;

ОСОБА_11 - 3/8 частин; ОСОБА_6 - 3/8 частин.

23 вересня 2004 року ОСОБА_11 за договором дарування подарувала свою частку у домоволодінні ОСОБА_5, яке розташовано на спірній земельній ділянці (а. с. 36 т. 1).

За даними відділу Держземагентства у Токмацькому районі Запорізької області від 13 серпня 2014 року відомості по вищевказаній земельній ділянці у Державному земельному кадастрі були відсутні і лише після звернення ОСОБА_5 для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виявилося, що площа земельної ділянки складає 0,0905 га, тому до документації із землеустрою були внесені відомості до Державного земельного кадастру, проведено державну реєстрацію земельної ділянки.

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_4 належить на праві власності у цьому будинку 1/4 частки, на яку припадає 227 кв. м земельної ділянки, ОСОБА_6 - 3/8 частки, на яку припадає 339 кв. м земельної ділянки, ОСОБА_5 - 3/8 частки, на яку припадає 339 кв. м земельної ділянки.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що розмір земельної ділянки відповідачів, зазначений у додатку № 1 до рішення Токмацької міської ради Запорізької області від 12 лютого 2004 року, не відповідає вищевказаному рішенню суду від 14 серпня 1984 року, яким визначено право користування попереднім власникам домоволодіння у розмірі 180 кв. м кожному. Про додаток до рішення Токмацької міської ради Запорізької області від 12 лютого 2004 року та невідповідність фактичному розміру земельної ділянки їй стало відомо лише у червні

2014 року, коли була виготовлена технічна документація за результатами геодезично-кадастрової зйомки належної їй земельної ділянки, а тому просила поновити строк для звернення до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що про порушення свого права позивач дізналася після видачі їй

06 квітня 2004 року державного акта на право власності на земельну ділянку, в якому вказувалася загальна площа земельної ділянки 0,0971 га, яка вже на той час не відповідала фактичному розміру, яким користувалися попередні власники домоволодіння, та визначеним часткам співвласників. Встановивши порушення прав позивача, суди дійшли висновку про сплив позовної давності до позовних вимог ОСОБА_4, про застосування якої заявила ОСОБА_6, у зв'язку із необґрунтованістю доводів заявника про поважність причин пропуску строку для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Такий висновок судів є правильним.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивний (сам факт порушення права) так і суб'єктивний ( особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти . Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

За змістом статтей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України

від 10 червня 2015 року у справі № 6 - 267цс15, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14.

Суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що позовні вимоги ОСОБА_4 є обґрунтованими, оскільки оспорюване рішення Токмацької міської ради Запорізької області від 12 лютого 2004 року № 23 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам ОСОБА_13» щодо розміру переданих сторонам земельних ділянок не відповідає рішенню народного суду м. Токмак Запорізької області від 14 серпня

1984 року, однак позивач пропустила строк звернення до суду із позовом про захист своїх порушених прав.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що про порушення свого права на земельну ділянку ОСОБА_4 дізналася з часу видачі їй 06 квітня 2004 року державного акта на право власності на земельну ділянку, в якому вказувалася загальна площа земельної ділянки 0,0971 га із визначенням конкретних її частин за кожним із співвласників, яка вже на той час не відповідала фактичному розміру, яким користувалися попередні власники домоволодіння, правильно виходили із того, що, звернувшись із цим позовом до суду майже через 11 років, позивач пропустила трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявила відповідач ОСОБА_6, не навівши переконливі аргументи поважності пропуску такого строку, у зв'язку із чим дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні обґрунтованого позову за пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у суді першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачі оформили право власності на свої частки земельної ділянки лише у 2014-2015 роках, тому про порушення своїх прав як співвласник земельної ділянки вона дізналася саме з цього часу, спростовуються вищевикладеним. Доводи касаційної скарги про те, що про оспорюване рішення органу місцевого самоврядування від 12 лютого 2004 року вона дізналася лише у січні

2015 року спростовуються матеріалами справи, зокрема державним актом про право власності на спірну земельну ділянку від 06 квітня 2004 року, який містить посилання на вказане рішення міськради (а. с. 9 зворот, т. 1).

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди жодним чином не вирішили позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності за відповідачами є необґрунтованими, оскільки ці вимоги є похідними вимогам про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування від 12 лютого 2004 року та виданого на його підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 06 квітня

2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_5 визнавав її позовні вимоги, а тому суди попередніх інстанцій повинні були їх задовольнити, є безпідставними, оскільки за змістом частини четвертої статті 206 ЦПК України суд задовольняє позов у разі визнання його відповідачем тільки за наявності для того законних підстав та якщо таке визнання не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, однак визнання ОСОБА_5 вимог заявленого до нього позову порушує права іншого співвласника ОСОБА_6

Висновки і мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року, з яких були скасовані попередні рішення судів першої і апеляційної інстанцій, були враховані судами при розгляді цієї справи.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення,

а рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 10 квітня

2018 рокутапостанову Апеляційного суду Запорізької області

від 04 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта