КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 755/10315/18

провадження № 22-ц/824/6743/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участі секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ПаракудаІрина Вікторівна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року у складі судді Яровенко Н.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню та вирішити питання судових витрат.

Обґрунтовуючи вимоги, зазначав, що 12 лютого 2018 року ОСОБА_1 було отримано постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_4 від 06 лютого 2018 року №55710758 щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 2350 від 11 вересня 2013 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В. про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності позивачу, передане в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором № 1086/ФКВ-07 від 20 вересня 2007 року в рахунок погашення вимог стягувача ПАТ «Дельта Банк» в сумі 227 483, 33 грн. та 2 500, 00 грн. плати за вчинення виконавчого напису.

Посилався на те, що при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження 13 лютого 2018 року, було з'ясовано, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено на виконання іпотечного договору № 1086/2гфквіл-07 від 20 вересня 2007 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого, за даними, зазначеними в виконавчому написі, є ПАТ «Дельта Банк». Також представник позивача ознайомилася з постановою про відкриття виконавчого провадження від 05 лютого 2018 року №55710758.

Уважав, що, вчиняючи оскаржуваний виконавчий напис, нотаріус не перевірила безспірності заборгованості, а відповідач, в свою чергу, не вчинив передбачених законом дій по надсиланню письмової вимоги боржнику та поручителю.

На підставі наведеного, представник позивача просив визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, 20 березня 2019 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти постанову про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження отримання боржником ОСОБА_5 кредитних коштів за кредитним договором № 1086/ФКВ-07 від 20 вересня 2007 року, що саме по собі вказує на відсутність безспірності при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису, оскільки банком не надано первинної бухгалтерської документації, оформленої у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Указує на відсутність у матеріалах справи доказів отримання ОСОБА_1 вимог банку про усунення порушень.

Окрім того, посилається на те, що досудові вимоги, які направлялись на адреси основного боржника за кредитним договором та іпотекодавцю не містять вимоги про усунення порушень кредитного договору №1086/ФКВ-07 від 20 вересня 2007 року та вимог на виконання умов договору іпотеки №1086/zфквіп-07 від 20 вересня 2007 року.

Також зазначає, що копія досудової вимоги від 09 квітня 2013 року №31.4-08/4495/13, яка за твердженням відповідача направлялась на адресу ОСОБА_5, містить вимогу по сплаті простроченої заборгованості за кредитним договором №1086/ФКВ-07 від 20.08.2007 року, окрім того у зазначеній вимозі підставою для виконання вимог кредитора вказано договір поруки №1086/zфквіп-07 від 20.08.2007 року, який не має відношення до договору іпотеки №1086/zфквіп-07 від 20 вересня 2007 року на підставі якого було вчинено оскаржуваний виконавчий напис.

Ураховуючи наведене вище, апелянт зазначає, що під час вчинення нотаріусом виконавчого напису у неї не було достатніх доказів на підтвердження безспірності заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором №1086/ФКВ-07 від 20.09.2007 року та доказів надіслання боржнику за основним договором та іпотекодавцю вимог про усунення порушення умов кредитного договору №1086/ФКВ-07 від 20.09.2007 року, забезпеченого договором іпотеки №1086/zфквіп-07 від 20.09.2007 року.

18 квітня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача АТ «Дельта Банк» - Савчака Я.О., в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Третя особа не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направила.

Представник позивача свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залиши без змін.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ПАТ «Дельта Банк» нотаріусу були подані всі необхідні документи, визначені Порядком та Переліком, наявність яких підтверджувала безспірність боргу. При цьому відповідач в своїй заяві просив стягнути грошові кошти, виходячи із розміру частини заборгованості за кредитним договором, що виникла в період з 01 липня 2010 року по 17 червня 2013 року в сумі 1 227 483,33 грн. та суми, що сплачена за вчинення виконавчого напису.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 20 вересня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 1086/ФКВ-07, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 115 000,00 доларів США строком на 180 місяців з кінцевою датою повернення 19 вересня 2022 року та процентною ставкою 14,5% річних (а.с. 126-128).

Того ж дня між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 1086/Zфквіп-07, за умовами якого іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя за кредитним договором № 1086/ФКВ-07 від 20 вересня 2007 року (а також будь-якими змінами та доповненнями до нього, в тому числі стосовно зміни процентної ставки за користування кредитом, строку кредитування, суми кредиту тощо), укладеним між іпотекодержателем та ОСОБА_5, за умовами якого останній зобов'язаний іпотекодержателю до 19 вересня 2022 року повернути кредит у розмірі 115 000,00 доларів США, сплатити проценти за користування ним у розмірі 14,5% річних та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбаченим кредитним договором.

За змістом п. 1.2 договору, предметом іпотеки є трикімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 71,5 кв.м., згідно з довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав на об'єкти нерухомого майна № 1274458 від 06 вересня 2007 року, вартість вказаної квартири становить 22 620,00 грн. Згідно п. 1.3 договору, сторони оцінюють предмет іпотеки у 782 750,00 грн. (а.с. 5-7).

14 жовтня 2010 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Український промисловий банк» склали акт приймання-передачі № 987, за умовами якого ТОВ «Укрпормбанк» передає, а ПАТ «Дельта-Банк» приймає кредитні договори, договори поруки, договори застави, кредитні справи тощо відносно клієнта ОСОБА_5 (а.с. 129).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно п. 4.3 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4 цього договору.

Заступник начальника Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб АТ «Дельта Банк» 09 квітня 2013 року за № 31.4-08/4495/13 направив на адресу ОСОБА_5 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 29 березня 2013 року складала 153 569,79 доларів США. (а.с. 130).

Окрім того, заступник начальника Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб АТ «Дельта Банк» 09 квітня 2013 року за № 31.4-08/458313 направив на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 29 березня 2013 року складала 153 569,79 доларів США. (а.с. 133).

Довідкою про причини повернення поштової кореспонденції зазначено, що вказані вимоги були повернуті за закінченням терміну зберігання (а.с. 131, 135).

21 серпня 2013 року начальник Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб АТ «Дельта Банк» звернувся до приватного нотаріуса КМНО Паракуди І.В. із заявою на вчинення виконавчого напису (а.с. 123-124).

11 вересня 2013 року приватним нотаріусом КМНО Паракудою І.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2350, яким за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1, запропоновано задовольнити вимоги стягувача ПАТ «Дельта Банк» у сумі 1 227 473,33 грн., з яких сума заборгованості за кредитом - 103 499,98 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 827 275,34 грн., сума заборгованості за відсотками - 50 069,81 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 400 207,99 грн. Також стягнуто суму в розмірі плати за вчинення виконавчого напису, що становить 2 500,00 грн., сплачену стягувачем. Крім того, визначено строк, за який провадиться стягнення - з 01 липня 2010 року по 17 червня 2013 року (а.с. 8).

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 01 жовтня 2013 року відкрито виконавче провадження № 40020147 на виконання виконавчого напису № 2350, виданого 11 вересня 2013 року про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1 та стягнення заборгованісті в сумі 402 707,99 грн. (а.с. 37).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_4 від 05 лютого 2018 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого напису № 2350, виданого 11 вересня 2013 року про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме трикімнатну кватиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Нижній Тагіл, Свердловської області, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9-12).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Можливість звернення стягнення на предмет іпотеки передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним Законом України «Про іпотеку».

При цьому стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку.

Як убачається з документів, на підставі яких приватним нотаріусом було вчинено оспорюваний виконавчий напис, разом із заявою про вчинення виконавчого напису представником відповідача було подано нотаріусу: розрахунок суми заборгованості; іпотечний договір № 1086/Zфквіп-07 від 20 вересня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО ЧорноногомВ.П. та зареєстрований в реєстрі за № 4041; копію кредитного договору № 1086/ФКВ-07 від 20 вересня 2007 року; копію договору про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30 червня 2010 року; копію акту приймання-передачі кредитних справ ОСОБА_5; копію повідомлення позичальнику про порушення основного зобов'язання; копію повідомлення про вручення поштового відправлення; копію паспорту та податкового номера ОСОБА_5; копію повідомлення іпотекодавця про порушення основного зобов'язання; копію повідомлення про вручення поштового відправлення; копію паспорту та податкового номеру ОСОБА_1; копію довіреності представника ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 123-124).

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» нотаріусу були подані всі необхідні документи, визначені Порядком та Переліком, наявність яких підтверджувала безспірність боргу.

При цьому відповідач у своїй заяві просив стягнути грошові кошти, виходячи із розміру частини заборгованості за кредитним договором, що виникла в період з 01 липня 2010 року по 17 червня 2013 року в сумі 1 227 483,33 грн. та суми, що сплачена за вчинення виконавчого напису.

Виходячи з викладеного, безспірність заборгованості при вчиненні нотаріусом виконавчого напису була перевірена у відповідності до пункту 3.2 Порядку, який не передбачає необхідність подання нотаріусу підтвердження отримання вимоги про добровільне виконання зобов'язання.

Про те, що сума заборгованості не є безспірною позивач повинен довести в судовому порядку при оскарженні виконавчого напису нотаріуса.

Разом з тим, позивач не зазначила доводів щодо неправильного обчислення сум заборгованості у позовній заяві, хоча в обґрунтування позовних вимог посилалася на небезспірність заборгованості.

Отже, посилання заявника на ненадання відповідачем нотаріусу документів, які підтверджують безспірність заборгованості, є безпідставними.

Частинами першою, другою статті 35 цього Закону визначено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц.

Таким чином, ураховуючи наявність в матеріалах справи доказів направлення на адреси основного боржника та іпотекодавця досудових вимог, які містять поштові відмітки про направлення, зважаючи на відсутність у нотаріуса обов'язку запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості, колегія суддів уважає доводи апелянта щодо не направлення та неотримання позивачем вищевказаних вимог безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу суду.

З огляду на вищезазначене, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції, встановивши, що виконавчий напис вчинений нотаріусом на підставі всіх необхідних документів, визначених Порядком та Переліком, наявність яких підтверджувала безспірність боргу, з урахуванням установленого періоду, який визначений у межах строку позовної давності, зваживши на відсутність з боку позивача належних та допустимих доказів на підтвердження не безспірності боргу, правильно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи і положеннями законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об'єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення місцевого суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай