Справа № 296/7109/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" березня 2019 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:

головуючого судді Галасюка Р.А.

секретаря Могилевець В.С.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна», який в подальшому уточнив та просив поновити його на роботі, стягнути 44835,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду в сумі 22000,00 грн.

В заяві до суду позивач вказав, що він з 19.09.2017 р. працював на посаді начальника охорони. 02.07.2018 року згідно наказу № 12-к звільнений за прогул, п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Таке рішення відповідача позивач вважає незаконним, оскільки в наказі № 12-к, вказана причина звільнення відсутність на роботі (прогул) 23.06.2018 р., однак 23.06.2018 року була субота, на даному підприємстві субота є вихідним днем, наказ про те, що 23.06.2018 року на підприємстві є робочий день виданий не був і ознайомлень з даним наказом не було. З 15.06.2018 р. по 22.06.2018 року він знаходився на лікарняному про що у нього було взято пояснення 25.06.2018р на актах, які були складені керівництвом, і де також був акт 23-ім числом червня місяця 2018 року, де він не звернув уваги, що то була субота і в загальному пояснені написав, що був на лікарняному. Коли він приніс лікарняний, керівник, з особистих мотивів, використав даний факт для його звільнення, незважаючи на його пояснення і заперечення. Звільнення відбулося 02.07.2018р., коли він знаходився на лікарняному (з 26.06.2018р. по 06.07.2018р.).

Відповідач при звільненні розрахунку з ним не провів.

Позивач вважає, його звільнення із займаної посади незаконним та таким, що порушує його права, просить позовні вимоги задовольнити.

У судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 поклавшись на свої заперечення у відзиві (а.с. 19-21).

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна». 02.07.2018 року згідно наказу № 12-к позивач звільнений за прогул (п. 4 ст. 40 КЗпП України), оскільки 23.06.2018 року (субота) був відсутній на робочому місці.

Відповідно до розпорядження №1-р від 11.01.2018 року КМУ, урядом було рекомендовано керівникам підприємств, установ та організацій для працівників, яким установлено п"ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями в суботу та неділю, перенести у 2018 році в порядку та на умовах, визначених законодавством, робочі дні, зокрема у червні - з п"ятниці 29-го на суботу 23-го.

Питання роботи у вихідні та святкові дні регулюються КЗпП України. Установлення вихідних днів залежить від того, який графік роботи встановлено на підприємстві роботодавцем за погодженням із профспілкою: 5-, єдиний робочий тиждень чи підсумований облік робочого часу з урахуванням специфіки роботи, думки трудового колективу і за погодженням із місцевою радою (ст.ст. 52, 61 КЗпП).

Для працівників зазвичай установлюється 5-денний робочий тиждень із двома вихідними днями.

Хоча, рекомендації Кабінету Міністрів України щодо перенесених робочих днів і не обов"язкові для застосування рекомендації Уряду не пізніше ніж за 2 місяці має видати наказ про перенесення робочих і вихідних днів на підприємстві, погоджений із виборчим органомпервинної профспілкової організації.Згадані вимоги законодавства мають бути дотримані шляхом завчасного видання наказу про перенесення робочих днів, з яким повинні бути ознайомлені всіпрацівники, не пізніше , ніж за два місяцідо фактичного перенесення.

Однак таких доказів відповідач суду не надав.

Звільнення позивача відбулося 02.07.2018р., коли він знаходився на знову лікарняному (з 26.06.2018р. по 06.07.2018р.).

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений уст. 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 235 КзпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 було затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), який згідно п. 1 застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу та інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Вимушений прогул станом на 21.12.2018 року, згідно норм тривалості робочого часу на 2018 рік, складає: з 02.07.2018 року по 21.12.2018 - 122 дні.

Згідно довідки № 2018-2/103 від 05.12.2018 рік, про середню заробітну плату начальника охорони ВАТ «ЖЗХВ» ОСОБА_1, середньоденний заробіток становить 367,50 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 122 дні, вимушеного прогулу х367,50 грн. = 44835,00 грн.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Статтями 16 та 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується, зокрема, механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Враховуючи характер моральних страждань позивача, з урахуванням вимог розумності, співмірності та справедливості, зважаючи, що позов задоволено , суд приходить до висновку, що необхідно частково задовольнити вимоги позивача та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню судові витрати в дохід держави, що складаються з судового збору розмірі 764,80 грн., оскільки позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від їх сплати.

Керуючись ст.ст.7,10,76,81,133,141,244,245,ч.6 ст.259,263-265,268,354 ЦПК України, ст.43 Конституції України, ст.ст.70,94,97,106,107,233,237-1 КЗпП України, ст.ст.21,30 Закону України "Про оплату праці", ст.ст.16,23 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Відкрите акціонерне товариство «Житомирський завод хімічного волокна» на посаді начальника охорони.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Житомирський завод хімічного волокна», на користь ОСОБА_1 - 44835 (сорок чотири тисячі вісімсот тридцять п"ять) грн. 00 коп. середнього заробітку за час виимушеного прогулу.

Стягнути з Відкрите акціонерне товариство «Житомирський завод хімічного волокна», на користь ОСОБА_1 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду подання апеляційної скарги через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Cуддя Р. А. Галасюк