Справа № 345/196/19
Провадження № 22-ц/4808/546/19
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді Юрчака Л.Б. 05 лютого 2019 року в м. Калуші,

в с т а н о в и в :

17.01.2019 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про стягнення на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що вони з відповідачем проживають окремо і останній у добровільному порядку не надає кошти на утримання дитини.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 05 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.01.2019 року та до досягнення ним повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 576,30 грн. судового збору на користь Державної судової адміністрації України та 600 грн. витрат на правничу допомогу на користь позивача.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є фізично здоровою особою та може працювати і виконувати обов`язок по утриманню дитини та сплачувати аліменти. При цьому суд дійшов висновку, що вимоги позивачки про стягнення аліментів в розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є завищеними та не доведеними належними та допустимими доказами, а тому з відповідача слід стягувати аліменти в розмірі 1500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.01.2019 року та до досягнення дитиною повноліття.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що позовна заява підписана не позивачкою, а іншою особою, оскільки підписи, що містяться на копії паспорта та копії договору про надання правової допомоги відрізняються від підпису на позовній заяві та засвідчених копіях долучених до неї документів. Крім того, долучені до позовної заяви копії документів засвідчені з порушенням п. 5.27 Національного стандарту України «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року №55, а тому суд не повинен був брати вказані документи до уваги.

Також апелянт вказує, що він не заперечує свого обов`язку утримувати неповнолітнього сина, однак визначений судом розмір аліментів - 1500 грн. щомісячно є значно завищеним. Судом не враховано, що на даний час він не працює, жодних доходів не отримує і присуджені витрати фактично надають йому статусу боржника.

Крім того, апелянт не погоджується із стягненням з нього витрат на правничу допомогу в розмірі 600 грн. Зазначає, що такі витрати документально не підтверджені, оскільки квитанція форми № ПО-Д2, яка надана суду, застосовується для оформлення замовлень та розрахунків із споживачами за побутові послуги та не є належним доказом понесення витрат на правничу допомогу. Також відсутній і розрахунок витрат робочого часу адвоката, пов`язаних із наданням правової допомоги, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 813 грн. щомісячно.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач є фізично здоровим та працездатним, а отже спроможний платити аліменти у розмірі 1500 грн. Також позивач вважає обґрунтованим висновок суду про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки такі витрати підтверджені договором про надання правничої допомоги та квитанцією, у якій зазначено вид правових послуг - складання позовної заяви.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ., дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

За змістом ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати тощо.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що з 27.08.2013 року по 17.04.2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні (а. с. 4, 5).

Судом встановлено, що коштів, які відповідач надає у добровільному порядку на утримання дитини не вистачає.

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом наведеної статті обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року №2629-VIII розмір прожиткового мінімуму на одну дитину віком до 6 років становить: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень.

Враховуючи вищенаведене, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі - 1500 грн. щомісячно.

Доводи апелянта про те, що на даний час він не працює, жодних доходів не отримує і присуджені витрати фактично надають йому статусу боржника, не приймаються до уваги, оскільки відсутність офіційного працевлаштування не є підставою для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру аліментів, який відповідає інтересам та потребам дитини та є необхідним для забезпечення дитині належних умов для її фізичного, розумового, морального та соціального розвитку. Суд першої інстанції правильно врахував, що відповідач є фізично здоровою особою та може працювати і виконувати обов`язок по утриманню дитини.

Не спростовують висновків суду і твердження апелянта про те, що позовна заява підписана не позивачкою, а іншою особою, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції справжність підпису ОСОБА_2 на позовній заяві та засвідчених копіях долучених до неї документів судом під сумнів не ставилася, і доказів на підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 не надав.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апелянта про те, що долучені до позовної заяви копії документів засвідчені з порушенням п. 5.27 Національного стандарту України «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року №55, а тому суд не повинен був брати вказані документи до уваги, є безпідставними, оскільки згідно п. 1.1 вказаного стандарту цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності.

Колегія суддів не приймає до уваги також і доводи ОСОБА_1 про те, що витрати на правничу допомогу не підтверджені належним чином, оскільки квитанція форми № ПО-Д2 застосовується для оформлення замовлень та розрахунків із споживачами за побутові послуги та не є доказом понесення витрат на правничу допомогу, з огляду на наступне.

Згідно визначення, яке міститься в п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.

Як вбачається з квитанції №0491955 від 10.01.2019 року (а.с. 7), така містить найменування послуги, наданої ОСОБА_2 адвокатом Німаком М.Я. згідно укладеного між ними договору №801/17 про надання правової допомоги та представництво інтересів від 28.12.2017 року, вартість такої послуги (складання позовної заяви) в розмірі 800 грн., підпис та печатку адвоката.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково суд першої інстанції правильно визначив, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 600 грн. витрат на правничу допомогу,

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 05 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 10 травня 2019 року