Постанова

Іменем України

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 171/1304/17

провадження № 61-36840св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє адвокат КононенкоОлександр Володимирович, на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М., від 03 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Позовну заяву мотивовано тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Під час проживання з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, останній був зареєстрований у належній їй квартирі. Вказувала, що з 2008 року сторони припинили сімейні відносини, відповідач виїхав та став проживати окремо. З моменту припинення сімейних відносин відповідач до квартири не з'являвся, а тому вважала, що він втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відсутній за місцем реєстрації понад шість місяців.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Семенової Н. М. від 21 грудня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, а тому як член сім'ї власника на підставі статті 405 ЦК України втратив право на користування спірним житлом.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідач вселився у квартиру позивача як член її сім'ї, не втратив цього права у зв'язку із припиненням сімейних стосунків. Оскільки відповідач не проживав в спірній квартирі протягом тривалого часу з поважних причин, відсутні підстави визнавати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року, ОСОБА_4 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що відповідач не є членом її сім'ї, він не проживає в спірній квартири протягом значного проміжку часу, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим майном.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Нивотрудівської сільської ради у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5 та

ОСОБА_7, яка є спільною дитиною сторін (а. с. 10).

ОСОБА_5 вселився у належну ОСОБА_4 квартиру, як член її сім'ї, оскільки сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому відповідач у встановленому законом порядку набув права користування вказаною квартирою.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до положень статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК Українита частини першої статті 156 ЖК Української РСРчлени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім'ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня

2018 року у справі «Садов'як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Верховний Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджені її матеріалами, погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_5, з яким позивач перебувала у фактичних шлюбних стосунках та мають спільну дитину, набув право на проживання у спірній квартирі як член її сім'ї і не втратив це право з припиненням таких стосунків в силу вимог

статті 156 ЖК УРСР. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Встановивши, що поважною причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, яка перешкоджала відповідачу у користуванні житловим приміщенням, змінила вхідні замки та виїхала разом з дочкою за межі України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому судом апеляційної інстанції враховано також те, що іншого житла відповідач не має, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права на житло ОСОБА_5, гарантоване статтею 8 Конвенції.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, спростовуються вищевикладеним.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів

статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє адвокат КононенкоОлександр Володимирович, залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта