Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 159/613/15-ц

провадження № 61-12384 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакара Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко Світлана Олександрівна, Южненська міська державна нотаріальна контора Одеської області;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 15 серпня 2016 року у складі судді Барановської З. І. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Бабія А. П., Варикаші О. Д., Станкевича В. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О., Южненська міська державна нотаріальна контора Одеської області, про визнання недійсним договору дарування1/2 частки квартири, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі посвідчення від 29 травня 1997 року на право зайняття службової жилої площі у квартирі АДРЕСА_1 він разом з матір`ю, ОСОБА_4 , вселився у вказану квартиру, в якій проживає до теперішнього часу, на його ім`я був відкритий особовий рахунок, за яким він сплачував комунальні платежі.

Зазначав, що у 2006 році попросив свою сестру ОСОБА_5 допомогти йому приватизувати вказану квартиру та 09 березня 2006 року отримав свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності.

Вказував, що у квітні 2015 року при сплаті комунальних платежів дізнався, що особовий рахунок на квартиру відкритий на ім`я ОСОБА_2 , а із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що відповідачі є власниками по 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 20 травня 2014 року після смерті їх матері - ОСОБА_5 . Також позивачу стало відомо, що частка спірної квартири, яку успадкували відповідачі, належала ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 09 червня 2006 року, укладеному від його імені з ОСОБА_5 . Також з`ясувалося, що в ордері на вселення до квартири членом його сім`ї замість матері ОСОБА_4 зазначена ОСОБА_5

Вказував, що є інвалідом ІІІ групи, має дуже поганий зір і слух, не розуміє українську мову, нічого не дарував ОСОБА_5 , вважає, що вона скористалася його хворобливим станом, довірливим відношенням до неї та, пояснюючи необхідність підписання документів щодо приватизації квартири, надала йому для підпису бланк спірного договору дарування частки квартири.

Вважав, що з підстав, передбачених частиною першою статті 229 ЦК України, вказаний правочин має бути визнаний недійсним.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними: договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_5 , посвідчений 09 червня 2006 року державним нотаріусом Южненської міської державної нотаріальної контори Одеської області Колосковою Т. І.; свідоцтво про право на спадщину № 1166, видане 20 травня 2014 року ОСОБА_2 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О. на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ; свідоцтво про право на спадщину № 1188 , видане 20 травня 2014 року ОСОБА_3 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О. на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 15 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження при розгляді справи. Судом першої інстанції враховано, що при укладенні оспорюваного договору дарування був присутній особисто позивач, який є дієздатною особою, усвідомлював наслідки вчинених дій. При цьому, враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами, підстави для визнання поважними причини пропуску строку позовної давності відсутні, суд дійшов висновку про те, що сплив позовної давності, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові в частині визнання недійсним договору дарування частини квартири, що, в свою чергу, тягне за собою відмову у задоволенні і похідних вимог про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину на цю частину квартири.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Южного міського суду Одеської області від 15 серпня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що позивач, будучи дієздатною особою, особисто укладав оспорюваний договір дарування частини квартири 09 червня 2006 року, внаслідок чого перебіг строку позовної давності починався з часу підписання ним цього договору, оскільки саме тоді він довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Також суд апеляційної інстанції виходив з того, що 17 листопада 2008 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, ОСОБА_1 вже звертався до суду за захистом свого права про визнання недійсним вказаного договору дарування та повторно звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування частини квартири 27 травня 2015 року вже після спливу строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачами при розгляді справи в суді першої інстанції. Враховуючи відсутність підстав для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, суд апеляційної інстанції вважав правильними висновки суду першої інстанції про те, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові в частині визнання недійсним договору дарування частини квартири, а також похідних вимог про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину на цю частину квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 519/613/15-ц із Южного міського суду Одеської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, а саме: статей 215, 229, частини п`ятої статті 267 ЦК України, та порушені норми процесуального права, а саме: статей 60, 212, 213, 215, 218, частини другої статті 303, статті 304, пунктів 2, 3, 4 частини першої статті 316 ЦПК України. Зазначав, що судами не досліджені обставини справи, оскільки він нічого не дарував ОСОБА_5 , вважав, що вона скористалась його хворобливим станом, довірливим відношенням до неї та, пояснюючи необхідність підписання документів щодо приватизації квартири, надала йому для підпису бланк спірного договору дарування частки квартири. Вказував, що є інвалідом ІІІ групи, має дуже поганий слух та зір, хворіє на гіпертонічну хворобу серця, що підтверджується наданими суду першої інстанції копіями медичних документів, які не були досліджені під час розгляду справи. Зазначав, що не розуміє української мови, однак судом першої інстанції не було вирішено питання про участь перекладача у судовому засіданні. Також вважає, що судом необґрунтовано відмовлено у поновленні строку позовної давності, пропущеного ним у зв`язку із хворобою.

Доводи представника Южненської міської державної нотаріальної контори - державного нотаріуса Колоскової Т. І., яка подала заперечення на касаційну скаргу

У січні 2017 року державний нотаріус Южненської міської державної нотаріальної контори Колоскова Т. І. подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції є правомірним, при розгляді справи були ретельно вивчені та досліджені всі необхідні докази та порушень чинного законодавства не виявлено. Зазначила, що договір дарування частки квартири від 09 червня 2006 року, укладений від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 , було посвідчено з додержанням вимог чинного законодавства, волевиявлення дарувальника було направлено на настання реальних наслідків щодо дарування частки квартири, він діяв добровільно, без примусу з боку інших сторін, вказавши про те, що ОСОБА_5 є його сестрою та інших родичів він не має. Також вказувала, що договір дарування прочитано вголос та перекладено на російську мову (пункти 19, 20 договору дарування), з текстом договору сторони були ознайомлені до його підписання і питань щодо посвідчення договору дарування під час його укладення у сторін не виникло.

Доводи представника відповідачів - адвоката Манушина В. О., який подав заперечення на касаційну скаргу

У лютому 2017 року представник відповідачів - адвокат Манушин В. О. подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що касаційна скарга не містить будь-яких тверджень про обставини, які, на думку скаржника, не були досліджені судами і мають суттєве значення для вирішення справи та можуть бути підставою для скасування законних рішень суду першої та апеляційної інстанцій; у касаційній скарзі відсутні вимоги щодо необхідності дослідження будь-яких нових доказів, які не були дослідженні судами попередніх інстанцій, а тому відсутні передбачені законом обставини для скасування законних рішень з передачею справи на новий судовий розгляд.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 09 червня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Южненської міської державної нотаріальної контори Одеської області Колосковою Т. І.

У пункті 19 вказаного договору дарування зазначено, що державним нотаріусом зроблено усний переклад тексту цього договору з української мови на російську мову, а у пункті 20 договору зазначено, що текст договору прочитано сторонами особисто та нотаріусом вголос.

17 листопада 2008 року ОСОБА_1 звертався із заявою до Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області про прийняття заходів до ОСОБА_5 , яка 09 червня 2006 року скористалась його довірою та ввела в оману, при цьому переоформила на своє ім`я 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності. За результатами вказаної заяви 27 листопада 2008 року винесена постанова про відмову у порушенні кримінальної справи, оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 виникли громадсько-правові відносини та позивачу було рекомендовано звернутися до суду у приватному порядку.

17 листопада 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа державний нотаріус Южненської міської державної нотаріальної контори Одеської області, про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ним та ОСОБА_5 09 червня 2006 року, який за заявою позивача ухвалою Южного міського суду Одеської області від 21 лютого 2011 року залишено без розгляду.

Після смерті ОСОБА_5 залишалось спадкове майно: 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі оспорюваного договору дарування від 09 червня 2006 року.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 20 травня 2014 року отримали свідоцтва про право на спадщину по 1/4 частини вказаної квартири кожна, видані приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають не в повній мірі.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Зазначений висновок не суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судами встановлено, що 09 червня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Южненської міської державної нотаріальної контори Одеської області Колосковою Т. І.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову в частині вимог про визнання недійсним договору дарування частки квартири, оскільки позивач, будучи дієздатною особою, особисто укладав оспорюваний договір дарування, усвідомлював наслідки вчинення таких дій, що свідчить про те, що волевиявлення дарувальника було направлено на настання реальних наслідків щодо дарування частки квартири; нотаріусом зроблено усний переклад тексту цього договору з української мови на російську мову, текст договору прочитано сторонами особисто та нотаріусом вголос.

Дійшовши висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування частки квартири, суди вважали, що не підлягають задоволенню і похідні вимоги про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину на цю частину квартири.

Проте, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявляли відповідачі.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Разом з тим, згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім того, як роз`яснено в абзаці третьому пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Таким чином, дійшовши висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення, суди попередніх інстанції неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, відмовивши у задоволені позовних вимог з інших підстав.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_5 , скориставшись його хворобливим станом, довірливим відношенням до неї, пояснюючи необхідність підписання документів щодо приватизації квартири, надала йому для підпису бланк спірного договору дарування частки квартири, є безпідставними та спростовуються наявною в матеріалах справи копією вказаного договору від 09 червня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідченого державним нотаріусом Южненської міської державної нотаріальної контори Одеської області Колосковою Т. І., а тому відсутні підстави вважати, що такий договір між сторонами не укладався.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково з ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Южного міського суду Одеської області від 15 серпня 2016 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року підлягають зміні в мотивувальній їх частині з підстав, зазначених у цій постанові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 15 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта