ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2019 року м. Кропивницький

справа № 390/409/18

провадження № 22-ц/4809/604/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Чельник О.І., Черненка В.В.,

при секретарі - Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області на ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області у складі судді Бойко І.А. від 19 грудня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, заінтересована особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, -

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеною заявою, мотивуючи її тим, що 27 березня 2015 року його було затримано слідчим СВ Кіровоградського РВ УМВС України в Кіровоградській області за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, а 28 березня 2015 року слідчим було вручено йому повідомлення про підозру, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 185 КК України. 30 березня 2015 року ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, в подальшому тримання під вартою йому було про продовжено ухвалами суду від 21.05.2015 року, 23.07.2015 року, 22.09.2015 року, 23.05.2016 року, 15.09.2016 року, 21.11.2016 року, 07.12.2016 року. 16.10.2015 року вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області його було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років 3 місяці. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області його апеляційну скаргу було задоволено частково, вирок скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 18 січня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 травня 2017 року, його визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні за вчинені злочини та виправдано за відсутністю складу злочину. Вважає, що внаслідок незаконних дій працівників органів досудового розслідування, прокуратури і суду, він майже 22 місяці утримувався в слідчому ізоляторі, що призвело до позбавлення звичайного способу життя, реалізації своїх звичок та бажань, погіршення відносин зі знайомими йому людьми та інших негативних наслідків, таких як втрата роботи, погіршення стану здоров'я, він має право на відшкодування моральної шкоди в подвійному розмірі від мінімально передбаченого та гарантованого розміру.

Посилаючись на ці обставини, просив зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області відшкодувати йому за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду в сумі 161 578,40 грн., завдану незаконним застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Суд постановив відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду в сумі 80 789,10 грн. шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції, з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд не звернув уваги на те, що Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки відповідно до статті 48 Бюджетного кодексу України, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Також вважає, що при обрахунку розміру моральної шкоди необхідно було застосовувати мінімальну заробітну плату в розмірі 1600 грн.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.03.2015 року слідчим Кіровоградського РВ УМВС України в Кіровоградській області затримано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України /а.с.12/.

28.03.2015 року ОСОБА_1 за матеріалами кримінального провадження, внесеного 27.03.2015 року до ЄРДР за № 0000417, повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України /а.с.14/.

На підставі ухвали слідчого судді Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 30.03.2015 року відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на шістдесят днів, тобто з 17 год. 20 хв. 27 березня 2015 року по 17 год. 20 хв. 25 травня 2015 року /а.с. 16-17/.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 07.04.2015 року ухвалу слідчого судді від 30.03.2015 року залишено без змін (а.с.18-20).

28.04.2015 року ОСОБА_1 вручено підозру про скоєння злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України /а.с.21-26/.

30.04.2015 року відносно ОСОБА_1 складено обвинувальний акт по обвинуваченню у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України /а.с.24/.

21.05.2015 року ухвалою Кіровоградського районного суду призначено судовий розгляд кримінального провадження № 0000417 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_1 строк тримання під вартою на 2 місяці з 25.05.2015 року по 24.07.2015 року /а.с. 28/.

23.07.2018 року ухвалою суду строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено на 2 місяці до 23.09.2015 року /а.с. 29/.

22.09.2015 року ухвалою суду строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено на 1 місяць до 22.10.2015 року /а.с. 30/.

16.10.2015 року вироком суду ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки. На підставі ст.71 КК України до покарання призначеного цим вироком, частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.09.2014 року і остаточно призначено ОСОБА_1 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років 3 місяці. Запобіжний захід ОСОБА_1 на період апеляційного оскарження залишено без змін - тримання під вартою /а.с. 31-33/.

02.02.2016 року ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 16.10.2015 року стосовно ОСОБА_1 скасовано та призначено новий судовий розгляд даного кримінального провадження Запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 залишено у виді тримання під вартою та продовжено строк його тримання під вартою на 60 днів, - з 02.02.2016 року до 01.04.2016 року включно /а.с. 34-36/.

23.03.2016 року ухвалою суду тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено на 60 днів з 01.04.2016 року до 30.05.2016 року включно.

23.05.2016 року ухвалою суду строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено на 60 днів, - з 30.05.2016 року до 28.07.2016 року включно /а.с. 37/.

12.07.2016 року ухвалою суду тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено на 60 днів, - з 28.07.2016 року до 25.09.2016 року включно.

15.09.2016 року ухвалою суду строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено на 60 днів, - з 25.09.2016 року до 23.11.2016 року включно /а.с. 38/.

21.11.2016 року ухвалою суду строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено на 30 днів, - з 23.11.2016 року до 22.12.2016 року включно /а.с.39/.

07.12.2016 року ухвалою суду строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено на 30 днів, - з 22.12.2016 року до 20.01.2017 року включно /а.с.40/.

26.12.2016 року під час судового розгляду ОСОБА_1 змінено обвинувачення, складеним обвинувальним актом ОСОБА_1 пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України /а.с. 41-43/.

18.01.2017 року вироком суду ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, та виправдано за відсутністю складу злочину. Запобіжний захід - тримання під вартою ОСОБА_1 скасовано та звільнено з-під варти в залі судового засідання /а.с. 44-48/.

17.05.2017 року ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 18.01.2017 року стосовно ОСОБА_1 залишено без змін /а.с. 49-53/.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешті чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно із статтею 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно зі статтею 3 Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України та пунктом 1 частини першої Закону.

З аналізу наведених норм вбачається, що для відшкодування моральної шкоди в порядку, що встановлений Законом необхідна наявність певних передумов, а саме: встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода.

При цьому, незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом статті 2 Закону, підтверджується постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем доведено заподіяння йому моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі, гідності та ділової репутації, у порушенні його нормальних життєвих зв'язків, стосунків з оточуючими людьми та погіршенні стану здоров'я.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом прямо передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Вище викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому, визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 80 789,10 грн., виходячи із розрахунку мінімальної заробітної плати встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» в розмірі 3723 грн. та 21 місяць 21 дня перебування під слідством та судом.

Доводи скарги про те, що для визначення розміру відшкодування моральної шкоди необхідно брати як розрахункову величину мінімальну заробітну плату у розмірі 1 600 грн. є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Однак, відшкодування моральної шкоди заподіяної заявнику не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні.

Крім того, відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.

Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов'язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, а тому доводи скарги про те, що Головне управління Державної казначейської служби у Кіровоградській області є неналежним відповідачем у справі не ґрунтуються на нормах закону.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновкам суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.04.2019 року.

Головуючий:

Судді: