Справа № 645/5493/18
Провадження № 2/645/365/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2019 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань Ятлової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за минулий час, за період з вересня 2015 року по 01 вересня 2018 року, в розмірі 1 300 ( одна тисяча триста) гривень на місяць, всього 46 800 ( сорок шість тисяч вісімсот) гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що між нею та ОСОБА_2 10.08.2006 року було укладено шлюб, від якого мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини були припинені з січня 2012 року. 24.12.2012 року на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова вказаний шлюб було розірвано. Місце проживання дитини рішенням було не визначено. У 2014 році ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі № 645/1321/14-ц від 29.07.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Місце проживання дитини визначено разом з батьком. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 15.09.2014 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі від 29.07.2014 року скасовано. Враховуючи обставини справи та вимоги закону, зокрема Декларації прав дитини судова колегія зазначила, що підстав для визначення місця проживання малолітньої доньки з батьком не вбачається. Так, неповнолітня ОСОБА_4 проживає разом з позивачем. Як встановлено рішеннями судів, які перераховані попередньо, дитина відвідує різні творчі гуртки, навчається в школі, потребує витрат на лікування. Усі ці витрат покладені лише на позивача, батько ОСОБА_5 іноді перераховує 930, 0 грн у якості аліментів, регулярно участь у її утриманні не приймає. Офіційно відповідач за його словами ніде не працює. Інших дітей на утриманні не має. ОСОБА_2 у 2014 році переїхав до м. Ужгород, одружився. Поодинокі виплати на утримання доводиться вимагати у нього. 15 листопада 2017 року Фрунзенським районним судом м. Харкова було відкрито провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позові ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_3 фактично не проживає в квартирі понад 3 роки, а він має намір продати вказану квартиру. Сам ОСОБА_2 , як зазначено в його позові, постійно проживає в м. Ужгород, отже, можливості для проживання малолітньої ОСОБА_3 у квартирі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 немає. Окрім того, позивач власного житла не має, зареєструвати малолітню дитину за іншою адресою для неї не видається можливим. Відповідач продав свій автомобіль. Вважаємо такі дії спрямовані на те, щоб на ньому не було зареєстровано рухоме та нерухоме майно, на які можна було б звернути стягнення. Усі ці обставини, на думку позивача, свідчать про те, що відповідач всіма способами ухиляється від виконання своїх обов`язків по утриманню дитини.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила у їх задоволенні відмовити, надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що ОСОБА_2 заперечує в повному обсязі проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за наступних підстав. Донька сторін по справі - ОСОБА_6 2007 року народження, дійсно проживає разом з матір`ю - ОСОБА_1 , при цьому батько дитини - ОСОБА_2 регулярно надає матеріальну допомогу доньці шляхом переказу коштів як на картку доньку та і перераховує кошти матері - ОСОБА_1 , а також надсилав доньці одяг та взуття. ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на стягнення аліментів на утримання доньки з ОСОБА_2 в судовому порядку з вересня 2015 року, а звернулась до суду з такою вимогою лише у 18.09.2018 року, судовий наказ про стягнення аліментів видано судом 26.09.2018 року. ОСОБА_2 умисно не ухилявся з вересня 2015 року від сплати аліментів на утримання доньки, ОСОБА_1 не надала суду письмових доказів, що вона зверталась до відповідача з вимогою про надання матеріального утримання для доньки.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У ч. 2 ст. 191 СК України зазначено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки.

У ході судового розгляду встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що сторони перебували у шлюбі з 10.08.2006 року по 24.12.2012 року, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 від 2 лютого 2007 року).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі № 645/1321/14-ц від 29.07.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Місце проживання дитини визначено разом з батьком.

Рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 15.09.2014 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі від 29.07.2014 року скасовано і в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У ході судового розгляду досліджено матеріали цивільної справи №645/5452/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. За результатами розгляду винесена ухвала про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України, у зв`язку з неодноразовими неявками позивача. Ухвала позивачем не оскаржена, набрала законної сили.

26 вересня 2018 року Фрунзенським районним судом м.Харкова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Тобто стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, вживала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними. Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах десятирічного строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог.

Підстав для застосування положень ч. 2 ст. 191 СК України немає, оскільки надана позивачем копія ухвали про залишення її позову про стягнення аліментів без розгляду не містить жодних даних про те, що відповідач ухилялася від сплати аліментів. Також, сам факт неявки у судові засідання, для розгляду поданою нею позовної заяви про стягнення аліментів спростовує її доводи, що нею вживалися заходи для одержання аліментів, але вона не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати.

Відтак, у зв`язку з відсутністю достатніх та допустимих доказів, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для стягнення аліментів за минулий час, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини- відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 2 травня 2019 року

Головуючий-суддя: