ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/2027/17
Провадження № 22-ц/4820/493/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: апелянт ОСОБА_4 та її представники ОСОБА_5,

ОСОБА_6, позивач ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 січня 2019 року (суддя - Семенюк В.В.) за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Ганасюк М.М., про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права власності на 1/2 частину квартири,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_8 про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права власності на 1/2 частину квартири. Заявлені вимоги мотивував тим, що він перебував в шлюбі з ОСОБА_4 з 20.02.2000 року по 14.04.2017 року і 11.07.2012 року ними на ім'я ОСОБА_4 було придбано в ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1. За придбання квартири вони сплатили ОСОБА_8 їх спільні кошти, однак, коли після розірвання шлюбу в 2017 році постало питання поділу спільного майна подружжя, позивач дізнався від ОСОБА_4, що насправді було оформлено не договір купівлі-продажу, а договір дарування квартири. Вважає, що його право на частку у спільному майні подружжя порушено, а оскільки колишня дружина не бажає врегулювати спір добровільно, просить вирішити його в судовому порядку.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 січня 2019 року позов задоволено.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, посвідчений 11.07.2012 року приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського міського нотаріального округу Ганасюк М.М., договором купівлі-продажу.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання по судовому збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір дарування від 11.07.2012 року є удаваним, так як насправді приховує вчинення між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 договору купівлі-продажу, про що свідчить факт передання коштів за придбане майно, підтверджений письмовою розпискою ОСОБА_8 та визнаний співвідповідачем в ході розгляду справи судом. Оскільки насправді в період шлюбу подружжя набуло спірну квартиру за договором купівлі-продажу, вона є їх спільною сумісною власністю і підлягає поділу між ними в рівних частках, внаслідок чого відповідачеві належить 1/2 частки у праві власності на спірну квартиру.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що покладена в основу ухваленого рішення суду письмова розписка про сплату коштів була прийнята судом від позивача після закінчення стадії подання доказів без обґрунтування причин неможливості її своєчасного подання, крім того, суд не врахував, що вона складена значно пізніше від укладення договору, не містить необхідних реквізитів, тож і не стосується позову. Також суд не звернув уваги на те, що позивач мав можливість і повинен був дізнатися про факт укладення договору дарування одразу після його укладення, тобто ще в 2012 році, його поінформованість про природу договору підтвердила свідок ОСОБА_10, а тому строк позовної давності для позивача сплив в 2015 році.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що базується на всебічному, повному дослідженні обставин справи, та прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що договір дарування спірної квартири укладений удавано, адже продавець підтвердила факт отримання коштів за квартиру, крім того, ані з ним, ані з ОСОБА_4 попередня власниця квартири не перебуває в родинних відносинах і в неї не було жодних підстав безкоштовно передавати свою квартиру чужим їй людям. Щодо доводів апелянта стосовно позовної давності звертає увагу суду на те, що під час нотаріального посвідчення договору дарування він не був присутній, що підтвердила співвідповідач, крім того, у шлюбі в нього з ОСОБА_11 були довірливі відносини і він лише під час розірвання шлюбу, в 2017 році дізнався від представника про те, що не вправі претендувати на спірну квартиру, оскільки її придбання оформлене договором дарування на ім'я ОСОБА_4 Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_4 та її представники ОСОБА_6, ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Третя особа приватний нотаріус Ганасюк М.М. в судове засідання не з'явилася про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що 20.02.2000 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження (арк. спр. 4). 14.04.2017 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 03.04.2017 року (арк. спр. 146).

В період шлюбу, а саме 11.07.2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 за спільні кошти подружжя купили в ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1, оформивши при цьому нотаріально посвідчений договір дарування вказаної квартири на ім'я ОСОБА_4 (арк. спр. 81, 82).

На підтвердження того факту, що насправді мала місце купівля-продаж, а не дарування спірної квартири, продавець ОСОБА_8 31.03.2017 року видала письмову розписку про отримання нею від ОСОБА_7 та ОСОБА_4 22000 доларів США за квартиру АДРЕСА_1, яку вона відчужила згідно договору дарування цієї квартири на ім'я ОСОБА_4 (арк. спр. 113). Доводи ОСОБА_4 про неналежність вказаного доказу не заслуговують на увагу, оскільки він безпосередньо стосується обставин даної справи, підтверджує позовні вимоги, містить достатні реквізити для можливості його об'єктивної оцінки. Та обставина, що розписку надано не безпосередньо в день передачі коштів, а пізніше, жодним чином не спростовує відомостей, які в даній розписці зазначені.

Крім того, факт здійснення сторонами купівлі-продажу спірної квартири під виглядом дарування співвідповідач визнала в ході розгляду справи. Та обставина, що співвідповідач при цьому не брала участі в судових засіданнях особисто, а діяла через свого представника, не впливає на дійсність визнання зазначених обставин, оскільки згідно ч.1 ст.64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки.

Відповідно до частин 1,2 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Оскільки спірна квартира не була передана відчужувачем набувачеві безоплатно, укладений між сторонами правочин щодо її відчуження не можна вважати договором дарування.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Враховуючи, що за спірну квартиру її відчужувачу були сплачені кошти, внаслідок чого право власності на квартиру було зареєстровано за набувачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що насправді між сторонами було укладено договір купівлі-продажу.

У відповідності з частинами 1,2 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, укладений ОСОБА_8 та ОСОБА_4 договір дарування слід вважати удаваним, адже його вчинено для приховання договору купівлі-продажу. Відносини сторін слід регулювати правилами щодо договору купівлі-продажу.

Згідно частин 1,2 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

В силу ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто позивач вправі заявити вимогу про визнання за ним права власності на частку у спільній квартирі і ця частка правильно визначена судом першої інстанції як 1/2.

Щодо застосування строку позовної давності, як вбачається із матеріалів справи представником ОСОБА_4 під час розгляду справи в суді першої інстанції до ухвалення рішення звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб'єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 грудня 2007 року за заявою N 23890/02 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач лише в 2017 році, при розірванні шлюбу дізнався про порушення укладенням оспорюваного ним договору свого права на частку в спільному майні, будь-яких інших належних та допустимих доказів пропуску позивачем строків позовної давності судом не здобуто, а відповідач та її представник такі докази суду не надали, отже, слід вважати, що строку позовної давності позивачем у даній справі пропущено не було.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є правильним.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично апелянт наводить ті ж аргументи яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення, а тому такі доводи апелянта слід відхилити.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03.01.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк