Справа № 639/5348/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 квітня 2019 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Балан Т.В.,
за участі представника позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2,
представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу
13.09.2017 року позивач ОСОБА_7 звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.
Згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 27.09.2017 року відкрито провадження за позовом ОСОБА_7, призначено судове засідання.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.12.2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики передано Київському районному суду м. Харкова для розгляду за підсудністю.
27.02.2018 року до суду подана уточнена позовна заява ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики від 11.01.2013 року у загальному розмірі 603728,79 грн. та суми понесених судових витрат. (а.с. 70).
Зазначає, що до теперішнього часу відповідач ОСОБА_2 не повернула позику у визначеному договором розмірі, у зв*язку з чим порушила вимоги закону та взяті на себе зобов*язання, що є підставою звернення до суду та стягнення грошових коштів за договором позики від 11.10.2013 року.
Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2018 року призначено підготовче засідання по вказаній справі за правилами загального позовного провадження.
02.04.2018 року до суду подано відзив на позовну заяву представника відповідача, в якому просить закрити провадження по справі з підстави відсутності предмету спору.
В обґрунтування вказував, що 11.10.2013 року, використовуючи правову неграмотність та довіру відповідача позивач спонукала відповідача до підписання договору позики, який було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_10 та зареєстровано в реєстрі за № 5087. Жодних грошових коштів на виконання підписаного договору позики відповідач не отримувала. Цього ж дня позивач спонукала її підписати договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_10 та зареєстровано в реєстрі за № 5091, відповідно до якого іпотекою було забезпечено виконання зобовязання, що випливають з договору позики від 11.10.2013 року за реєстровим № 8063. Стверджує, що відповідно до п. 10 договору позики від 11.10.2013 року цей договір вважається укладеним з моменту передачі позикодавцем грошей позичальникові, однак у зв*язку з тим, що гроші передані не були, а тому і договір є неукладеним, попри його підписання, і відповідач не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов*язання.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.04.2018 року було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
За результатами проведення підготовчого провадження ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10.05.2018 року підготовче провадження по вказаній справі було закрито та призначене справу до судового розгляду по суті.
Під час судового розгляду ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 06.08.2018 року та від 02.04.2019 року відмовлено у задоволенні клопотань представників відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи.
В судовому засіданні під час розгляду справи по суті позовних вимог представник позивача уточнені позовні вимоги від 27.02.2018 року підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що договір позики від 11.10.2013 року є укладеним, грошові кошти в зазначеній сумі були передані позивачем відповідачу, встановлений в договорі строк виконання грошових коштів, повернення грошових коштів не відбулося, а тому є всі підстави для задоволення позовних вимог.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказуючи про безпідставність заявленого позову та зазначаючи про необхідність надання позивачем документу на підтвердження передачі грошових коштів з врахуванням припису ППНБУ № 210 від 06.06.2013 року.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.
Положеннями ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, вислухавши учасників судового розгляду, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 11.10.2013 року між ОСОБА_2 (позичальник за договором) та ОСОБА_7 (позикодавець за договором) було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 5087 (а.с. 5).
Даний договір позики від 11.10.2013 року в оригіналі було оглянуто в судовому засідання за участі сторін по справі.
Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли зобовязальні правовідносини стосовно надання відповідачу грошових коштів на умовах зворотності та строковості.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.
Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, як це зазначено у ч. 1 ст. 530 ЦК України, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобовязання не допускається.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Порушенням зобовязання, згідно із ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання, або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Як свідчать матеріали справи та не спростовано учасниками судового розгляду, до дня звернення з вказаним позовом та на день розгляду справи кошти у погашення заборгованості за договором позики від 11.10.2013 року відповідачем не сплачувались, жодних доказів які б свідчили про сплату вказаної заборгованості відповідачем до суду не надано.
Суд не бере до уваги твердження відповідача стосовно того, що в спірному договорі позики не вказаний строк виконання зобовязання з повернення грошей, а тому нібито вона не є боржником, який прострочив виконання зобовязання, оскільки нею не було отримано від позивача вимогу відповідно до ст. 1049 ЦК України, у звязку з тим, що п. 1 договору позики чітко визначено строк повернення грошових коштів, а саме до 11.10.2014 року.
Також, суд критично відноситься до доводів відповідача, що вона нібито не отримувала грошові кошти за договором позики від 11.10.2013 року, що свідчить про неукладеність договору позики, попри його підписання.
Так, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Пунктом 10 договору позики від 11.10.2013 року передбачено, що цей договір вважається укладеним з моменту передачі позикодавцем грошей позичальникові. Положення вказаного пункту договору дублюють положення п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України, відповідно до яких договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, положення п. 10 договору позики відображають загальні вимоги щодо реального характеру договору позики.
Оскільки спірний договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, то твердження відповідача про необхідність підтвердження вказаних обставин іншими доказами є помилковим. Вказана позиція суду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року по справі № 6-50цс16.
Також, суд критично відноситься до показань свідка ОСОБА_9-М.К. щодо відсутності факту передачі грошових коштів під час укладення договору позики, оскільки цей свідок є дочкою відповідача та ті обставини, що факт передачі грошових коштів та їх повернення не може бути підтверджений показаннями свідків, як викладено у положенні ст. 1051 ЦК України.
Так, згідно вимог ч.2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Під час розгляду справи суду не було надано рішень суду або інших процесуальних документів, передбачених чинним законодавством на підтвердження того, що договір позики від 11.10.2013 року укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Не було подано і зустрічних позовних вимог з даного питання.
Крім того, відповідно до роз'яснень п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року за N 9, не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину. Оскільки факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів підтверджується наявним в матеріалах справи договором позики, то даний факт не може бути спростований показами свідків.
Також, судом враховані і ті обставини, що протягом тривалого часу з 2013 року до моменту подання позову до суду в 2017 році, відповідач не подавала будь-яких позовів до позивача щодо неукладеності договору або з інших обставин та не зверталась з цього питання до правоохоронних органів, а надані до суду звернення датовані лише 2018 роком, після розгляду справи в суді по суті позовних вимог ОСОБА_7
Суд зазначає, що про факт передачі грошових коштів від позивача до відповідача 11.10.2013 року також підтверджують наявні в матеріалах справи копія договору позики від 11.10.2013 року, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 та нотаріально заява ОСОБА_2 від 22.12.2014 року (а.с. 54-55).
Відповідно до заяви ОСОБА_2, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 4272 остання 22.12.2014 року отримала від ОСОБА_11 гроші в сумі 175846,00 гривень в рахунок сплати суми боргу, згідно з договором позики від 11.10.2013 року за реєстровим № 5089. Після отримання грошових коштів від ОСОБА_11 відповідач належним чином свої зобовязання перед позивачем не виконала.
Також, судом не приймаються до уваги доводи представника відповідача щодо відсутності доказів про передачу грошових коштів шляхом безготівкового перерахування з врахуванням припису ППНБУ № 210 від 06.06.2013 року, оскільки відсутність безготівкового перерахування не може бути підставою на підтвердження відсутності передачі грошових коштів.
Посилання сторін на договір іпотеки від 11.10.2013 року, який було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_10 та зареєстровано в реєстрі за № 5091, суд не приймає та не надає оцінку зазначеному договору, оскільки ні позивачем, ні відповідачем не було долучено до матеріалів справи належним чином засвідченої копії вказаного договору іпотеки.
Згідно п. 5 договору позики від 11.10.2013 року після виконання позичальником свого зобовязання позикодавець повинен передати йому примірник цього договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору вважатиметься простроченням виконання позичальником свого зобовязання.
Як вже вказано, судом в судовому засіданні 06.06.2018 року було оглянуто оригінал договору позики від 11.10.2013 року, який було надано представником позивача, що свідчить про не виконання відповідачем своїх зобовязань з повернення грошових коштів.
Відповідно до офіційного курсу НБУ, що розміщено на сайті НБУ станом на день розгляду справи курс долара США складає 2676,5228 грн. за 100 доларів США.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем під час розгляду справи у розмірі 6037,29 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 223, 263-265, 268, 275 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: