Справа № 369/8360/17 Головуючий в суді І інстанції Дубас Т.В.
Провадження № 22ц-824/4620/19 Доповідач в суді ІІ інстанції МельникЯ.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 09 вересня 2009 року він передав у борг відповідачці ОСОБА_3 3000 дол. США, про що сторони склали розписку, та домовились про обов'язок повернення коштів при першій вимозі позикодавця.

22 квітня 2017 року він надіслав відповідачці поштою вимогу про повернення взятих коштів, однак вона так і не повернула взятих коштів, тому просив суд стягнути з відповідачки на його користь 77 550 грн. 00 коп., що еквівалентно 3000 дол. США, та судові витрати.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2017 року позов задоволено, стягнуто з відповідачки на користь позивача 3000 дол. США боргу за договором позики та 775, 00 грн. судових витрат.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, на що місцевий суд уваги не звернув та безпідставно ухвалив рішення про задоволення позову.

У свою чергу, позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях, крім того апелянтом не було надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не повернула позивачу взятих у борг коштів, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 вересня 2009 року ОСОБА_4 надав у борг ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 3 000 дол. США, які останні зобов'язалась повернути при першій вимозі, без відсотків, що підтверджується відповідною письмовою розпискою (а.с.6).

22 квітня 2017 року позивач надіслав відповідачці лист-вимогу про повернення взятих коштів (а.с.7-8).

При цьому відповідачкою не заперечується, що позичених коштів позивачу вона до цього часу не повернула і будь-яких доказів на підтвердження їх повернення вона не надавала.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, встановивши, що відповідачка порушила свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів позивачу на його вимогу у встановлені строки, що відповідачкою не спростовується, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики у розмірі 3000 дол. США.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що судом не встановлено правову природу правочину між сторонами та не враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 61-4280св18, згідно з якою, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки, оскільки судом першої інстанції дано належну правову оцінку зібраним доказам, у тому числі договору позики у формі розписки, в якій визначено зобов'язання позичальника повернути борг позикодавцю, зазначено дату складання договору та дату підписання розписки.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому не можуть бути підставою для його скасування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: