Ухвала

Іменем України

25 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 343/2295/18

провадження № 61-5660ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

Лесько А. О., (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_4 про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності.

Позивач просила суд ухвалити рішення суду, яким визнати недійсним договір, укладений 06 грудня 2015 року між нею та відповідачем щодо добровільного відшкодування шкоди, завданої пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, та стягнути з відповідача на її користь 11 000,00 доларів США.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_5 подала заяву про забезпечення цього позову.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що предметом спору у справі є, зокрема стягнення коштів в розмірі 11 000,00 доларів США, що еквівалентно

309 385,19 грн, а згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 не володіє жодним нерухомим майном, однак згідно інформації з реєстру МВС про зареєстровані транспортні засоби та їх власників він є власником автомобіля Volkswagen LT35, 2002 року випуску. Зазначала, що відповідач може відчужити вказаний автомобіль третім особам, та у разі невжиття заходів забезпечення позову це може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У зв'язку з викладеним позивач просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження автомобіля, який належить на праві власності відповідачу.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2019 року, заяву ОСОБА_5 задоволено.

Заборонено відчуження автомобіля Volkswagen LT35, 2002 року випуску, об'єм двигуна 2461, який належить ОСОБА_4

13 березня 2019 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) ОСОБА_4 направив касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувані ним судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, вирішити питання судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на припущеннях, вказаних позивачем. Доводи заяви ОСОБА_5 про забезпечення позову та висновки судів обох інстанцій стосовно того, що відповідач може відчужити вказаний автомобіль на користь третіх осіб, не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того зазначає, що судом першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, безпідставно було накладено заборону на відчуження належного йому на праві приватної власності автомобіля, оскільки він не має жодного відношення до спірних правовідносин та є неналежним відповідачем у цій справі. Зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, не звернув уваги на ту, обставину, що розписка від 06 грудня 2015 року, згідно якої позивач хоче стягнути з нього кошти у розмірі 11 000,00 доларів США, була видана ОСОБА_6, а не ОСОБА_7

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Із оскаржуваних судових рішень, доданих до скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності судових рішень.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що між сторонами існує спір, предметом якого є стягнення коштів у розмірі 11 000,00 доларів США, що еквівалентно 309 385,19 грн та що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Указане відповідає роз'ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно виходив із того, що підставою для забезпечення позову відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України є наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, та враховуючи можливий негативний вплив і наслідки на відновлення порушеного права позивача за позовом в разі встановлення неправомірних дій відповідача, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про забезпечення позову шляхом заборони на відчуження автомобіля VOLKSWAGEN LT 35, 2002 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_4, до розгляду справи по суті і набрання рішенням суду законної сили.

Застосований судом вид забезпечення позову у повній мірі захищає права ОСОБА_5 на випадок можливого ухвалення рішення на її користь.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Крім того, наведені у касаційні скарзі доводи є аналогічними доводам, наведеним в апеляційній скарзі, яким апеляційним судом надана належна оцінка.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням того, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову у справі не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи, а суд першої інстанції при її постановленні та апеляційний при її перегляді правильно застосовували норми права, що є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, Верховний Судна підставі пункту 5 частини другої та частини четвертої статті 394 ЦПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною п'ятою, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко