Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3701/19 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 61 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/3701/19 за поданням старшого державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Пехшвелашвілі Надії Юріївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі УкраїниОСОБА_1

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 12 березня 2019 року, яка постановлена суддею Полонцем С.М. в м.Житомирі

в с т а н о в и в:

В березні 2019 року старший державний виконавець Богунського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Пехшвелашвілі Н.Ю. звернулася до суду з поданнямпро обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , мотивуючи його тим, що на виконанні відділу ДВС знаходиться виконавчий лист № 296/3984/16-ц, виданий 18.08.2017 р. Богунським райсудом м.Житомира, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частини вартості спільного майна подружжя в сумі 154597,50 грн. та судові витрати в розмірі 3246,54 грн. Враховуючи, що рішення на даний час не виконано, боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання за рахунок належного майна та доходів, а тому виникла необхідність в обмеженні його права виїзду за межі України.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 12 березня 2019 року подання задоволено та тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 до виконання зобов`язань покладених на нього судовим рішенням.

В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні подання. Доводи скарги обґрунтовує тим, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а саме щодо наявності в його діях такої ознаки як «ухилення» від виконання боргових зобов`язань. При цьому зазначає, що приймаючи рішення про обмеження його у праві виїзду за кордон суд не звернув увагу, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі № 296/3984/16-ц та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року, на підставі якого був виданий виконавчий лист, до закінчення касаційного розгляду. З відповідною заявою про зупинення виконавчого провадження відповідно до п.2 ч.1 ст. 34 ЗУ «Про виконавче провадження» боржник звернувся до державного виконавця ще в січні 2019 року, таким чином подальше проведення виконавчих дій є незаконним. Крім того, в межах виконавчого провадження був накладений арешт на належне боржнику майно, а вихід державного виконавця 10.12.2018 р. був здійснений за невірним місцем його проживання, що свідчить про неухилення від виконання рішення суду.

В судовому засіданні боржник доводи апеляційної скарги підтримав. Просив апеляційну скаргу задовольнити та скасувати ухвалу суду першої інстанції.

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду прави була повідомлена належним чином. У поданому відзиві просила апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду залишити без змін. При цьому зазначає, що судове рішення є законним та обґрунтованим, оскільки суд обґрунтовано задовольнив подання державного виконавця через ухилення боржника від виконання рішення суду.

Начальник відділу ДВС в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності представника відділу.

З урахуванням положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що на виконанні Богунського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області знаходиться виконавче провадження № 54551236 з примусового виконання виконавчого листа № 296/3984/16-ц виданого 18.08.2017 року Богунським районним судом м.Житомира про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частини вартості спільного майна подружжя в сумі 154597,50 грн. та судових витрат в сумі 3246,54 грн.

21.08.2017 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження були направлені сторонам за вих. № 41661/6 від 21.08.2017 року.

30.08.2017 року, 10.01.2018 року, 07.11.2018 року та 06.12.2018 року направлено електронні запити до ДФС України та ПФУ. Згідно отриманих відповідей вбачається, що інформація щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня, боржник не має відкритих рахунків у банківських установах, не працює та не отримує пенсію.

28.11.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника, якою було накладено арешт на все майно боржника в межах суми стягнення та внесено відомості до державного реєстру речових прав нерухомого (обтяження № 23607505) та рухомого майна (обтяження № 16593540). Копії даної постанови направлено сторонам виконавчого провадження 28.11.2017 року за вих. № 66748/8.

09.01.2018 року за вих. № 1066/8 державним виконавцем направлено виклик боржнику, на який він не з`явився.

17.01.2018 року та 16.05.2018 року здійснено вихід за місцем проживання боржника, а саме: АДРЕСА_1 . Двері квартири ніхто не відчинив та зі слів сусідів стало відомо, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає, про що складені акти державного виконавця.

Згідно інформаційних довідок від 20.02.2018 року та 17.12.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за боржником зареєстровано нерухоме майно: квартира АДРЕСА_2 та 1/5 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с.Оліївка.

06.12.2018 року державним виконавцем направлено запит до МВС України щодо встановлення чи за боржником зареєстровано транспортний засіб. Згідно відповіді від 14.12.2018 року вбачається, що за боржником зареєстровано транспортний засіб, а саме: Nissan Primastar, 2006 року випуску.

17.12.2018 року державним виконавцем винесено постанову про розшук транспортного засобу боржника та направлено за вихідним номером №73402/8 рекомендованим листом сторонам виконавчого провадження для відома та до ГУНП в Житомирській області для виконання.

10.12.2018 року здійснено вихід за місцем проживання боржника, а саме: АДРЕСА_2 . Двері квартири ніхто не відчинив, про що складено акт державного виконавця.

21.12.2018 року державним виконавцем здійснено опис та арешт майна, яке на праві власності належить боржнику, а саме: квартири АДРЕСА_2 , про що складено відповідну постанову, копії якої 21.12.2018 року за вих. № 74908/8 направлено сторонам виконавчого провадження рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

21.12.2018 року за вих. № 74915/8 державним виконавцем направлено вимогу до КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентирізації» щодо надання копії технічної документації на вказану квартиру.

21.12.2018 року державним виконавцем винесено повідомлення про притягнення боржника до кримінальної відповідальності в порядку ст.382 Кримінального кодексу України, яку направлено 21.12.2018 року за вих. № 74926/8 до Житомирського відділу поліції ГУНП в Житомирській області рекомендованим листом.

15.01.2019 року на адресу відділу надійшла відповідь Управління державної міграційної служби України в Житомирській області про те, що громадянин ОСОБА_1 володіє паспортом для виїзду за кордон.

05.02.2019 року на адресу відділу надійшла відповідь від Державної прикордонної служби України про те, що громадянин ОСОБА_1 не перетинає державний кордон України.

Задовольняючи подання державного виконавця суд послався на те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконаннярішення, яке до теперішнього часу не виконано, крім того, боржник не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

Колегія суддів не погоджується із такою думкою суду, виходячи з наступного.

Правові підстави для тимчасового обмеження громадян України у праві виїзду за кордон, на час постановлення оскаржуваної ухвали, були визначені ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і виїзду в України громадян України», яким, зокрема, було і ухилення громадянина від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Зокрема, Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

З аналізу вказаної норми вбачається, що невиконання рішення суду не є безумовною підставою для обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Обов`язковою умовою є свідоме ухилення від виконання зобов`язань і ця обставина повинна бути доведена.

Узагальнюючи судову практику щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України 01 лютого 2013 року Верховний Суд України зазначив наступне:

«Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне».

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК (в редакції 2004 р.) наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

На підставі наведеного вище, можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо)».

Звертаючись із відповідним поданням державним виконавцем не наведено обставин саме на підтвердження дій або бездіяльності ОСОБА_1 , що виразилися в ухиленні від погашення боргових зобов`язань, вчинення останнім заходів до приховування належного йому майна і грошових коштів, та не зазначено, яким чином обмеження у праві виїзду за кордон України буде сприяти виконанню рішення суду.

В матеріалах справи відсутні відомості про отримання боржником повідомлень-викликів та постанов державного виконавця, підтверджуючих документів про вручення вищезазначених документів державним виконавцем не надано.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в межах виконавчого провадження був накладений арешт на належне боржнику майно, а вихід державного виконавця 17.01.2018 р., 16.05.2018 р. був здійснений за невірним місцем проживання ОСОБА_1

Також під час розгляду справи було встановлено, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі № 296/3984/16-ц та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року, на підставі якого був виданий виконавчий лист, до закінчення касаційного розгляду.

Згідно зі статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно і свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував вказані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Вказані обставини не були враховані судом під час винесення ухвали про задоволення подання про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , а тому ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової - про відмову у задоволенні подання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 12 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні подання поданням старшого державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Пехшвелашвілі Надії Юріївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі УкраїниОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 травня 2019 року.

Головуючий Судді