КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6463/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2019 року місто Київ

справа № 760/25262/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року про відмову у відкритті провадження, постановлену під головуванням судді Усатової І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення недоплаченої одноразової грошової допомоги,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року позивач звернувся до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь недоплачену одноразову грошову допомогу у зв'язку зі звільненням з військової служби в розмірі 94842,66 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що він є полковником та був звільнений з військової служби з посади начальника відділу озброєння та військової техніки Повітряних Сил Департаменту озброєння та військової техніки Міністерства оборони України у запас за п. «б» (за станом здоров'я) з правом носіння військової форми одягу згідно з наказом Міністра оборони України №126 від 10 лютого 2016 року відповідно до ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов'язок та військову службу».

Вказував, що з 10 квітня 2016 року він був виключений зі списків особового складу Департаменту та всіх видів забезпечення, згідно з цим наказом директора Департаменту озброєння та військової техніки Міністерства оборони України №14 від 24 лютого 2016 року йому повинні були виплатити одноразову грошову допомогу у зв'язку із звільненням за 34 календарних років військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення.

Зазначав, що згідно з грошовим атестатом серія НОМЕР_1 йому було виплачено грошову допомогу у зв'язку із звільненням з військової служби в сумі 172099,50 грн.

Посилався на те, що він має право на одноразову грошову допомогу у зв'язку зі звільненням з військової служби в розмірі 266942,16 грн., однак отримав таку грошову допомогу в розмірі 172099,5 грн., при цьому відповідач фактично не оспорює факт того, що він має йому сплатити одноразову грошову допомогу у зв'язку зі звільненням за 34 календарних років військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення, але з незрозумілих для нього підстав відповідач станом на день звернення до суду з відповідною позовною заявою йому так і не виплатив в повному обсязі одноразову грошову допомогу.

Вважає, що для захисту свого порушеного права він вимушений звернутись до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача недоплаченої одноразової грошової допомоги у зв'язку зі звільненням з військової служби в розмірі 94842,66 грн.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року відмовлено у відкриті провадження у справі за позовом ОСОБА_1

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати вказану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в даній справі правовідносини сторін не полягають у оскарженні позивачем самого факту чи порядку (процедури, рішень тощо) при звільненні з військової служби, а сам спір виник з підстав часткової невиплати відповідачем - Міністерством оборони України належної до виплати суми одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Вказував, що основоположним при визначенні підсудності даної справи є врахування того факту, що позивач звернувся з позовом до Міністерства оборони України за захистом свого порушеного відповідачем грошового тобто майнового права, що безпосередньо вказує на наявність саме цивільних правовідносин між сторонами, а сам лише факт наявності у відповідача певних ознак суб'єкта владних повноважень не може бути єдиним і вирішальним критерієм для визначення підсудності даної справи.

Зазначав, що починаючи з 10 квітня 2016 відповідач не здійснює щодо ОСОБА_1 жодних владних управлінських функцій, так само і не приймає жодних рішень як суб'єкт владних повноважень, а за змістом заявлених позовних вимог позивач окремо не оскаржує протиправну бездіяльність відповідача, а лише вимагає стягнути грошові кошти.

Посилався на те, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не врахував позицію висловлену у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 13 червня 2108 року у справі № 161/13250/15-ц.

Відзиву на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від відповідача до Київського апеляційного суду не надійшло.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовною заявою про стягнення з Міністерства оборони Українна його користь недоплачену одноразову грошову допомогу у зв'язку зі звільненням з військової служби в розмірі 94842,66 грн.

При цьому, посилався на вимоги статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції посилався на п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що позов ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України №2011-ХІІ«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону №2011-XII).

Згідно з ч.2 ст.15 вказаного Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у звязку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у звязку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Зазначена стаття, із посиланням на яку ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача недоплачену одноразову грошову допомогу у зв'язку зі звільненням з військової служби в розмірі 94842,66 грн., визначає, зокрема, підстави соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби за станом здоров'я.

Відповідно до статті 3 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1934-XII «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

У частині першій статті 2 Закону України № 2232-XII «Про військовий обов'язок і війському службу» зазначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У пунктах 1, 2 ч.1 ст.19 КАС України зазначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

З аналізу вказаних нормативних актів можна зробити висновок, що відповідач є органом державної влади, який в спірних правовідносинах наділений владними повноваженнями, а позивач - має також спеціальний статус публічного службовця, оскільки є військовослужбовцем.

КАС України передбачає можливість звернення до адміністративного суду зазначених осіб, якщо спір стосувався прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби.

З аналізу п.2 ч.1ст.19КАС України вбачається, що спір є адміністративним не лише у разі перебування особи на публічній службі чи у разі звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Такий спір є адміністративним у будь-якому випадку, якщо позовні вимоги обґрунтовані і пов'язані саме з проходженням позивачем публічної служби, навіть якщо на момент звернення з позовом така особа не перебуває на публічній службі.

Вищенаведене свідчить про те, що спір фактично виник між особою, яка проходила війському службу та суб'єктом владних повноважень, а, отже, є публічно-правовим.

А відтак, відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та про доплату якої ставить питання позивач у позовній заяві, відноситься до соціальних виплат, а тому спір належить розглядати в порядку, встановленому КАС України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся з позовом до Міністерства оборони України за захистом свого порушеного відповідачем грошового тобто майнового права, що безпосередньо вказує на наявність саме цивільних правовідносин між сторонами, а сам лише факт наявності у відповідача певних ознак суб'єкта владних повноважень не може бути єдиним і вирішальним критерієм для визначення підсудності даної справи колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

У своїй позовній заяві сам позивач посилається на спеціальні норми, якими врегульовано питання виплати військовослужбовцю, який звільняється зі служби за станом здоров'я, одноразової грошової допомоги. І такавиплатавиникає у спеціального суб'єкта - військовослужбовця, і пов'язана самез проходженням вказаним суб'єктом публічної служби й не залежить від того, чи перебувала така особа на час звернення до суду на публічній службі.

Відповідачем у справі є орган державної влади, бездіяльність якого оскаржується, а зі змісту позовної заяви вбачається, що вказані вимоги пов'язані з звільненням позивача з публічної служби.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано позицію висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2108 року у справі №161/13250/15-ц колегія суддів відхиляє, оскільки у постанові від 12 вересня 2018 року у справі №2-а-3097/2007 ВеликаПалата Верховного Суду відступила від викладеного у постанові від 13 червня 2108 року у справі №161/13250/15-ц правового висновку.

Крім того, вказані висновки Верховний Суд висловив щодо стягнення компенсації за неотримане речове майно (військової форми, одягу) за час проходження служби та під час звільнення в запас, а також відповідної компенсації за це майно.

В даному випадку позивачем заявляються вимоги про стягнення одноразової грошової допомоги, які відносяться до адміністративної юрисдикції, про що свідчать постанови Верховного Суду з розгляду аналогічних справ від 03 квітня 2019 року у справі №808/2189/16, від 10 квітня 2019 року у справі №820/1363/17, від 10 квітня 2019 року у справі №823/1919/16.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновкусуду першої інстанції та зводяться до переоцінки обставин справи та незгоди позивача з висновками суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Солом'янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: