ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2989/19 Справа № 200/1906/18 Суддя у 1-й інстанції - Єлісєєва Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсними договорів поруки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 19.07.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого передано у власність ОСОБА_4 кошти у сумі 77 000,00 гривень в строк до 19.07.2013 року.

З метою забезпечення виконання договору позики від 19.07.2012 року між ОСОБА_2 та ним було укладено договір поруки від 19.07.2012 року.

Крім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики від 01.02.2013 року, згідно якого передано у власність ОСОБА_4 кошти у сумі 146 000,00 гривень в строк до 01.02.2014 року.

З метою забезпечення виконання договору позики від 01.02.2013 року між ОСОБА_2 та ним було укладено договір поруки від 01.02.2013 року.

21.04.2017 року йому стало відомо про укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору поруки від 19.07.2012 року та договору поруки від 01.02.2013 року. Згідно п.1 договору поруки №3 ОСОБА_3 зобов'язався відповідати перед кредитором в обсязі 200 гривень за порушення позичальником ОСОБА_4 зобов'язань із повернення позики в розмірі 77 000,00 гривень згідно договору позики від 19.07.2012 року.

Згідно п.1 договору поруки №4 ОСОБА_3 зобов'язався відповідати перед кредитором в обсязі 200 гривень за порушення позичальником ОСОБА_4 зобов'язань із повернення позики в розмірі 146 000,00 грн. згідно договору позики від 01.02.2013 року.

На підставі вищенаведеного, просить суд визнати недійсним договір поруки від 19.07.2012 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на забезпечення виконання договору від 19.07.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Визнати недійсним договір поруки від 01.02.2013 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на забезпечення виконання договору позики від 01.02.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів поруки відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог та не застосував норми матеріального права, зокрема положення ст.ст. 202, 203, 215 та 234 ЦК України. Укладення спірних договорів пояснюється тільки тим, що їх укладено з метою зміни підсудності по спорах за місцем знаходженням «знайомого» поручителя кредитора, а не з метою забезпечення виконання зобов'язань за договорами позики, що є зловживанням процесуальними правами у розумінні п.4 ч.2 ст. 44 ЦПК України.

Належність підпису ОСОБА_3 на оспорюваних договорах поруки є також сумнівним та про фіктивність намірів також свідчить й розмір сум, якими обмежується відповідальність поручителя ОСОБА_3 по 100-200 грн й стабільне пред'явлення аналогічних позовів до інших фізичних осіб в Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області, а не по місцевим судам по всій Україні.

Проте, суд першої інстанції уваги не звернув, що суми відповідальності поручителя ОСОБА_3 незначного розміру по 200,00 грн. за кожним договором у порівнянні із загальною сумою позик - 223 000,00 грн.

Позивачем було також проаналізовано яким же чином виконуються судові рішення, по яким солідарну відповідальність несе ОСОБА_3 (відповідач-2) з іншими третіми особами, та дійшов висновку, що всі договори поруки, укладені між відповідачами, дійсно фіктивні, оскільки щодо боржника ОСОБА_3 жодного виконавчого провадження не відкрито по всій території України, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру боржників станом на 19.06.2018 року та Інформацією з «Автоматизована система виконавчого провадження» станом на 23.06.2018 року (в матеріалах справи). Це якраз підтверджує, що договори поруки не спрямовані на реальне настання наслідків у вигляді стягнення заборгованості за договорами позики з ОСОБА_3

Зазначає, що ці докази взагалі не оцінювались судом першої інстанції, а також не наведено мотивів відхилення цих доводів позивача.

Учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України, не скористалися.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.07.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого передано у власність ОСОБА_4 кошти у сумі 77000,00 гривень в строк до 19.07.2013 року.

З метою забезпечення виконання договору позики від 19.07.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 19.07.2012 року.

Крім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики від 01.02.2013 року, згідно якого передано у власність ОСОБА_4 кошти у сумі 146 000,00 гривень в строк до 01.02.2014 року.

З метою забезпечення виконання договору позики від 01.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 01.02.2013 року.

19.07.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки. Згідно п.1 договору поруки №3 ОСОБА_3 зобов'язався відповідати перед кредитором в обсязі 200 гривень за порушення позичальником ОСОБА_4 зобов'язань із повернення позики в розмірі 77 000,00 гривень згідно договору позики від 19.07.2012 року.

01.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки. Згідно п.1 договору поруки №4 ОСОБА_3 зобов'язався відповідати перед кредитором в обсязі 200 гривень за порушення позичальником ОСОБА_4 зобов'язань із повернення позики в розмірі 146 000,00 грн згідно договору позики від 01.02.2013 року.

Як на підставу свого позову позивач посилається на те, що ОСОБА_4 не надавала згоди на укладання договорів поруки з ОСОБА_3

Встановивши вищевказані обставини справи, враховуючи, що чинним законодавством України та умовами оспорюваних договорів поруки не встановлений обов'язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.15, 16, 203, 215, 553, 626 ЦК України, прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають встановленим обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Згідно зі статтею 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша-п'ята статті 203 ЦК України).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог та не застосував норми матеріального права, зокрема положення ст.ст. 202, 203, 215 та 234 ЦК України та про укладення спірних договорів з метою зміни підсудності по спорах за місцем знаходженням «знайомого» поручителя кредитора, а не з метою забезпечення виконання зобов'язань за договорами позики, що є зловживанням процесуальними правами у розумінні п.4 ч.2 ст. 44 ЦПК України не свідчать про недійсність оспорюваних договорів поруки та не спростовують висновків суду про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на сумнівність підпису ОСОБА_3 на оспорюваних договорах поруки не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються належним чином у розумінні вимог ст.102, 106 ЦПК України, так як позивач не був позбавлений права провести експертизу чи звернутися до суду з відповідним клопотанням.

Доводи апеляційної скарги позивача про фіктивність намірів укладення оскаржуваних договорів у зв'язку із незначним розміром сум, якими обмежується відповідальність поручителя ОСОБА_3 по 100-200 грн. за кожним договором у порівнянні із загальною сумою позик - 223 000,00 грн. й стабільне пред'явлення аналогічних позовів до інших фізичних осіб в Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області, а не по місцевим судам по всій Україні, не мають ніякого правового значення для вирішення справи та спростовуються наступними нормами законодавства.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно вимог ст. 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов'язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора. Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Вказуючи на невідповідність оспорюваного договору поруки ст.ст. 553-555 ЦК України позивач зазначав, що відповідальність поручителя обмежується коштами, які є сумнівно незначними, що свідчить про те, що умови укладеного договору поруки суперечать положенням зазначених статей ЦК України.

Проте проаналізувавши зміст укладеного сторонами договору поруки, колегія суддів приходить до висновку, що його положення не суперечать вимогам статей 553-555 ЦК України, так як у відповідності до зазначених норм закону порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто, законодавство допускає часткове забезпечення зобов'язання порукою, а обсяг відповідальності поручителя може бути встановлений договором поруки, що і було передбачено оспорюваними договорами.

Твердження позивача про те, що договори поруки не спрямовані на реальне настання наслідків у вигляді стягнення заборгованості за договорами позики з ОСОБА_3, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не стосуються предмету розгляду.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивачем не наведено доказів порушення саме його цивільного права, яке підлягає захисту судом.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова