Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 207/1172/16-ц

провадження № 61-23031св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представник відповідачів: ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року в складі судді Литвинчука В. П.та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Макарова М. О., Максюти Ж. І., Петешенкової М. Ю.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 її колишній чоловік, а

ОСОБА_4 - свекруха. Шлюб між нею та чоловіком був зареєстрований

18 жовтня 2003 року, а розірваний за рішенням суду 02 серпня 2013 року. Згідно з договором купівлі-продажу від 07 липня 2011 року вони з чоловіком придбали будинок АДРЕСА_1 , який їм належить на праві спільної часткової власності по Ѕ частини кожному. Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_4 до неї та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, ще до розлучення, їй стало відомо, що згідно з розписок колишнього чоловіка, 06 липня 2011 року для придбання будинку він у матері позичив 14 000,00 доларів США, а 09 жовтня 2011 року 50 000,00 грн для ремонту придбаного будинку. Будинок ними був придбаний у період шлюбу та за спільні кошти, отримані від продажу квартири, яка належала їм на праві власності і гроші, які їм надали їхні батьки.

Позивач зазначала, що грошей від ОСОБА_4 не отримувала, згоди на позику грошей чоловіку не надавала, при написанні розписок присутньою не була. Куди чоловік витратив гроші вона не знала.

Позивач вважала, що розписки були виготовлені після її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу у травні 2013 року, договори позики є фіктивними, а вона не була стороною цих договорів, а також укладені її чоловіком договори позики не мали реальних наслідків, які ними передбачались.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати договори позики від 06 липня 2011 року та 09 жовтня 2011 року недійсними.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів укладення договору позики без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином. Разом із тим, рішення суду про стягнення із неї та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу на виконання договорів позики від 06 липня 2011 року та 09 жовтня 2011 року містить преюдиційні факти дійсності спірних правочинів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що спірні договори позики складено відповідачами за попередньою змовою з метою покладення на неї неіснуючої заборгованості, а тому такі не мали реальних наслідків, які ними передбачались, у зв`язку з чим вони мають бути визнані недійсними.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що згідно з розпискою від 06 липня 2011 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 позику в розмірі 14 000,00 доларів США для придбання будинку АДРЕСА_1 . Повернути позику зобов`язався до 06 липня 2016 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 07 липня 2011 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбали у приватну спільну часткову власність, тобто по Ѕ частини кожний, житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно з розпискою від 09 жовтня 2011 року ОСОБА_3 отримав від

ОСОБА_4 позику в розмірі 50 000,00 грн для ремонту будинку

АДРЕСА_1 , придбаного 07 липня 2011 року. Повернути позику зобов`язався до 09 жовтня 2016 року.

Встановлено, що у травні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 162 000,00 грн. У липні 2013 року ОСОБА_4 позовні вимоги уточнила та просила стягнути на її користь з ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на її користь по 81 000,00 грн з кожного.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 05 вересня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з підстав недоведеності факту, що договори позики укладались ОСОБА_3 саме в інтересах сім`ї і отримані за договорами позики кошти витрачені на придбання спільної сумісної власності подружжя або майна, що належить особисто ОСОБА_1 , що станом на день розгляду справи по суті сторонами не надано доказів припинення шлюбу шляхом його розірвання, що не надано доказів поділу майна подружжя та виділення частки майна відповідача в натурі на яку можливо було б звернути стягнення, що визначені у розписках відповідача терміни повернення боргів не настали і обставини, на які посилається позивач, вимагаючи дострокового повернення боргу, договорами позики не передбачені.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2013 року рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 05 вересня

2013 року змінено, із мотивувальної частини рішення було виключено висновок суду про недоведеність боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2013 року залишено без змін.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 10 та статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, третьою, четвертою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частині другій статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи те, що позивачем не надано, а судом під час розгляду справи не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які свідчили б про фіктивність оспорюваних правочинів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є. Червинська