Постанова

Іменем України

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 770/20072/16-ц

провадження № 61-37506 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

представник відповідача -Мартинюк Євген Володимирович

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Солом'янського районного суду

м. Києва від 05 лютого 2018 року у складі судді Українця В. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2018 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ

АБ «Укргазбанк») про стягнення коштів.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 27 жовтня 2014 року між ним та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено договір на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб - власників «Ощадних» рахунків, за умовами якого банк відкрив йому поточний рахунок, операції за яким здійснюються з використанням платіжної картки, емітованої банком, у національній валюті, за тарифом «PRO-запас+».

У період з 17 січня 2015 року по 19 січня 2015 року він розрахувався платіжною карткою ПАТ АБ «Укргазбанк» за придбання товарів на загальну суму

10 387,62 дол. США. Фактичне списання банком грошових коштів за вказаними операціями з його поточного рахунку відбулося 21 січня 2015 року та 23 січня 2015 року.

20 січня 2015 року банком вчинено односторонній правочин до договорів на відкриття карткового рахунку, яким введено комісію за операціями безготівкової оплати товарів чи послуг у розмірі 30 процентів від суми операції, на підставі якого ПАТ АБ «Укргазбанк» 21 та 23 січня 2015 року нарахував та списав з його карткового рахунку комісію у розмірі 51 503,17 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня

2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 листопада 2015 року його позов до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання незаконною зміни умов договору та зобов'язання повернути кошти задоволено. Визнано недійсними, як такі, що є несправедливими і незаконними, та такі, що порушують його права, як споживача, наступні правочини: односторонню зміну ПАТ АБ «Укргазбанк» умов договору №АУТ-8051-14-PRO комплексного банківського обслуговування від

27 жовтня 2014 року щодо встановлення 20 січня 2015 року у односторонньому порядку додаткової комісії за операціями безготівкової оплати товарів та послуг; односторонній правочин від 20 січня 2015 року щодо введення комісії у розмірі 30 процентів за операціями видачі готівкових грошових коштів в банківських установах та банкоматах за межами України за допомогою платіжної картки, відкритої в національній валюті України; незаконне стягнення ПАТ АБ «Укргазбанк» з ОСОБА_4 в односторонньому порядку комісії у загальному розмірі 51 503,17 грн (банківська виписка № 04/03/2015); відмову ПАТ АБ «Укргазбанк» №16412/1853/2015 від 27лютого 2015 року у виконанні приписів чинного законодавства щодо повернення або зарахування на його рахунок незаконно стягнутих грошових коштів у розмірі 51 503,17 грн. Зобов'язано ПАТ АБ «Укргазбанк» повернути ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 51 503,17 грн, стягнуті як комісію, за здійснення операцій купівлі-продажу.

Зазначене судове рішення ПАТ АБ «Укргазбанк» виконав 04 липня

2016 року.

Посилаючись на те, що відповідач з моменту списання коштів з його карткового рахунку до дня виконання судового рішення безпідставно користувався належними йому коштами, позивач просив стягнути з ПАТ «АБ «Укргазбанк» пеню, нараховану відповідно до пункту 32.3.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у розмірі 22 249,37 грн, та відповідно до статті 625 ЦК України інфляційні втрати - 21 163,08 грн, три проценти річних - 1 854,11 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_4 пеню у розмірі 22 236,18 грн, інфляційні втрати - 1 493,99 грн, три проценти річних - 828,60 грн та 551,20 грн на відшкодування судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій за період прострочення виконання банком грошового зобов'язання є обгрунтованими, зважаючи на преюдиційне значення для вирішення зазначеної справи обставин, установлених рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, яким ПАТ

АБ «Укргазбанк» зобов'язано повернути ОСОБА_4 грошові кошти стягнуті у вигляді комісії за здійснені ним операцій купівлі-продажу товарів та послуг у розмірі 51 503,17 грн. Обов'язок сплати коштів для банку виник з набранням рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року законної сили - 22 вересня 2015 року, а тому інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нараховуванню з дня набрання рішенням законної сили по

04 квітня 2016 року, пеня відповідно до пункту 32.3.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» підлягає нарахуванню з дати списання коштів (23 січня 2015 року) по дату їх фактичного повернення позивачу на виконання судового рішення (04 квітня 2016 року).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ПАТ

АБ «Укргазбанк» задоволено частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року змінено в частині стягнення пені, шляхом зменшення її суми з 22 236,18 грн до

6 793,70 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що нарахування інфляційних втрат на суму заборгованості та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що період прострочення виконання ПАТ АБ «Укргазбанк» грошового зобов'язання щодо повернення ОСОБА_4 безпідставно списаних грошових коштів наступив 22 вересня 2015 року, з дня набрання рішенням законної сили. Оскільки у письмовому запереченні на позов відповідач просив застосувати позовну давність, якій суд першої інстанції не надав правової оцінки, рішення суду в частині стягнення пені відповідно до пункту 32.3.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» підлягає зміні, шляхом зменшення її розміру у межах річного строку позовної давності, з

23 листопада 2015 року по 04 квітня 2016 року, що становить 6 793,70 грн.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, у якій заявник просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року у частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 493,99 грн та трьох процентів річних у розмірі 828,60 грн, та постанову Апеляційного суду м. Києва від 17 травня

2018 року, і ухвалити нове рішення, яким стягнути з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_4 21 163,08 інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 1 828,72 грн, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що за змістом статті 625 ЦК України відповідальність боржника наступає з моменту порушення прав кредитора і до їх фактичного відновлення, що свідчить про те, що при нарахуванні інфляційних втрат та трьох процентів річних має братися весь час прострочення боржника, а не лише період з дати набрання законної сили рішенням суду, яким зобов'язано поновити права ОСОБА_4, а тому судами першої та апеляційної інстанцій необгрунтовано нараховано інфляційні втрати та три проценти річних на суму боргу з дати набрання законної сили рішенням суду про встановлення протиправності дій банку, а не з моменту допущення порушення грошового зобов'язання. Визначаючи розмір пені з урахування спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки (пені), суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що відповідно до частини другої статті 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні», у разі списання коштів з рахунку платника без законних підстав, банк несе відповідальність за весь період порушення починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника. Крім того, навіть з урахуванням спеціального строку позовної давності, судом стягнуто пеню лише за останні чотири місяці та два тижні до дати відновлення прав позивача, а не у межах річного строку з 04 квітня

2015 року по 04 квітня 2016 року, що призвело до її безпідставного зменшення.

У відзиві на касаційну скаргу, що надійшов до Верховного Суду у серпні

2018 року, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило касаційну скаргу ОСОБА_4, відхилити, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду апеляційної інстанції. Зазначало, що судами попередніх інстанцій правильно визначено дату, з якої у банку виник обов'язок з повернення позивачеві грошових коштів, якою є дата набрання рішенням Дніпровського районного суду м. Києві від 17 червня 2016 року законної сили. Оскільки позивач заявив вимоги про стягнення пені та застосування передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання, визначеного рішенням суду, а не про повернення банківського вкладу, на такі вимоги поширюється позовна давність на загальних підставах, яка, як обгрунтовано зазначив апеляційний суд, розраховується за період з

23 листопада 2015 року (за рік до звернення з позовом до суду) по 04 квітня 2016 року - дату фактичного виконання ПАТ АБ «Укргазбанк» рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2015 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 27 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено договір на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб - власників «Ощадних» рахунків, за умовами якого позивачу відкрито картковий рахунок «PRO-запас+» НОМЕР_1 та видано дві платіжні картки НОМЕР_2 та НОМЕР_3.

17 січня 2015 року та 19 січня 2015 року позивач з використанням зазначених платіжних карток здійснив оплату товарів на загальну суму 10 386,00 дол. США.

20 січня 2015 року банк в односторонньому порядку змінив тарифи на обслуговування електронного платіжного засобу та встановив комісію у розмірі 30 процентів від суми операції, з урахуванням якої за грошовими операціями, здійсненими ОСОБА_4 17 січня 2015 року та 19 січня 2015 року, нарахував, та 21 січня 2015 року і 23 січня 2015 списав з рахунку позивача комісію на загальну суму 51 503,17 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня

2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 листопада 2015 року задоволено позов ОСОБА_4 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання незаконною змін договору та зобов'язання повернути кошти, визнано недійсними, як такі, що є несправедливими і незаконними, та такі, що порушують права ОСОБА_4, як споживача, наступні правочини: односторонню зміну ПАТ АБ «Укргазбанк» умов договору № AYT-8051-14-PRO комплексного банківського обслуговування від 27 жовтня 2014 року щодо встановлення 20 січня 2015 року у односторонньому порядку додаткової комісії, за операціями безготівкової оплати товарів та послуг; односторонній правочин від 20 січня 2015 року щодо введення комісії у розмірі 30 процентів за операціями безготівкової оплати товарів чи послуг та операціями видачі готівкових грошових коштів в банківських установах та банкоматах за межами України за допомогою платіжної картки, відкритої в національній валюті України, незаконне стягнення ПАТ АБ «Укргазбанк» з ОСОБА_4 в односторонньому порядку комісії у загальному розмірі 51 503,17 грн (банківська виписка №04/03/2015); відмову ПАТ АБ «Укргазбанк» № 16412/1853/2015 від 27 лютого 2015 року у виконанні приписів чинного законодавства щодо повернення або зарахування на рахунок ОСОБА_4 незаконно стягнених коштів у загальному розмірі 51 503,17 грн.

Зобов'язано ПАТ АБ «Укргазбанк» повернути ОСОБА_4 грошові кошти у загальній сумі 51 503,17 грн.

Зазначене судове рішення, що набрало законної сили 22 вересня

2015 року,ПАТ АБ «Укргазбанк» виконав 04 квітня 2016 року.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у незмінній після апеляційного перегляду частині, та постанова апеляційного суду ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5

ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, яка з метою забезпечення прогнозованості правозастосовчої практики відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від

20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

Таким чином, статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Ураховуючи, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, набрало законної сили 22 вересня 2015 року, суд першої інстанції, з висновками якого в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про те, що на відповідача може бути покладено відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання за правилами статті 625 ЦК України, починаючи з 22 вересня 2015 року до дати виконання зазначеного судового рішення - 04 квітня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій того, що банк зобов'язаний нести відповідальність за частиною другою статті 625 ЦК України за весь період прострочення виконання грошового зобов'язання, починаючи з дати фактичного списання з рахунку ОСОБА_4 комісії у розмірі 51 503,17 грн до дати їх повернення позивачеві на виконання судового рішення є непереконливими, оскільки прострочення виконання зобов'язання ПАТ АБ «Укргазбанк» щодо повернення грошових коштів у розмірі 51 503,17 грн за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, наступило з наступного дня після набранням зазначеним судовим рішенням законної сили.

Встановивши, що ОСОБА_4 пропустив спеціальну позовну давність щодо вимог про стягнення пені, про застосування якої заявив відповідач, апеляційний суд обгрунтовано стягнув її в межах позовної давності.

Твердження заявника про те, що позовна давність не поширюється до вимог про стягнення пені на підставі підпункту 32.3.2. пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є безпідставними.

Так, відповідно до другого абзацу підпункту 32.3.2. пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу(стаття 256 ЦК України).

За своїм змістом позовна давність виступає законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу (рішення Європейського суду з прав людини у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року та «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Згідно пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Таким чином, об'єктивні межі застосування позовної давності встановлюються:

(а) прямо (стаття 268 ЦК України);

(б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову. Не поширюється позовна давність на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду прийняте за таким позовом тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена в нормі закону. Натомість сутність вимоги про стягнення надмірно виплаченої субсидії не виключає застосування до неї позовної давності.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що до вимог про стягнення пені з підстав передбачених підпунктом 32.3.2. пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поширюється спеціальна позовна давність.

Посилання заявника на те, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу не заслуговують на увагу, оскільки, як правильно зазначив представник ПАТ АБ «Укргазбанк» у відзиві на касаційну скаргу, вимоги про видачу вкладу та стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов'язання (пені), не є тотожними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року у незмінній після апеляційного перегляду частині та постанову Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник