Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

місто Київ

справа № 524/7302/15-ц

провадження № 61-8854св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2016 року у складі судді Андрієць Д. Д. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Панченка О. О., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою та, змінивши її підстави в лютому 2016 року, просив стягнути з відповідача ОСОБА_4 54 261, 30 грн на відшкодування матеріальних збитків та на відшкодування 5 000, 00 грн моральної шкоди, а разом 59 261, 30 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між сторонами у травні 2013 року досягнуто домовленості щодо спільної побудови об'єкта нерухомого майна, що є власністю ОСОБА_4 Згідно з цією домовленістю позивач мав надати ОСОБА_4 будівельні матеріали та виконувати певний обсяг робіт, а відповідач зобов'язався після здійснення будівництва повернути йому вкладені у об'єкт кошти та сплатити 25-30 % прибутку від суми вкладених у об'єкт коштів. На виконання зазначеної домовленості в період з 01 травня 2013 року до 20 травня 2015 року він передав відповідачу будівельних матеріалів на загальну суму 2 139, 00 дол. США. У зв'язку з тим, що відповідач відкликав свою довіреність на представництво позивачем його інтересів і зажадав повернення всіх документів на об'єкт будівництва, підстава набуття ним грошових коштів, вкладених у цей об'єкт, відпала, а тому на підставі положення статті 1212 ЦК України просив задовольнити позов.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України. Враховуючи те, що майно передано ОСОБА_3 у порядку виконання договірних зобов'язань, які виникли між ним та ОСОБА_4, набуття зазначеного майна ОСОБА_4 не є безпідставним, а тому положення статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судових витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, в сумі 3 500, 00 грн скасовано та постановлено в цій частині нове рішення. Відмовлено ОСОБА_4 у відшкодуванні витрат на правову допомогу адвоката. В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції частково погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що право на відшкодування коштів, внесених на виконання обов'язків представника відповідача, на що посилався в апеляційній скарзі ОСОБА_3, не ґрунтується на нормах статті 1212 ЦК України, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин сторін. Також суд зазначив, що в матеріалах справи відсутній розрахунок понесених відповідачем витрат на правову допомогу адвоката Дзюби І. І., тому вимоги про відшкодування ОСОБА_4 таких витрат не підлягають задоволенню у зв'язку з їх недоведеністю.

ІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи касаційної скарги

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначив, що оскільки відповідачем скасовано довіреність, видану на ім'я позивача, це свідчить про розірвання домовленостей щодо спільної діяльності із побудови приміщення. Зазначене свідчить, що правова підстава, на якій відповідачем отримано майно, відпала, тому відповідач зобов'язаний його повернути. Також зазначив, що суд розглянув справу без особистої участі позивача, незважаючи на клопотання про відкладення судового засідання у справі, чим порушив його процесуальні права.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 29 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у травні 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 досягнута домовленість про здійснення будівництва об'єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1, належного ОСОБА_4, за рахунок спільних коштів та оформлення і реєстрацію права власності ОСОБА_4 на цей об'єкт та права користування земельною ділянкою, на якій він розташований, з подальшим розподілом між сторонами прибутку від збудованого об'єкта.

З метою здійснення спільної діяльності 15 травня 2013 року ОСОБА_4 видав на ім'я ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність строком на п'ять років на представництво його інтересів, у тому числі з питань, пов'язаних з експлуатацією, будівництвом, введенням в експлуатацію, оформленням та реєстрацією прав на оздоровчий комплекс, розташований біля гуртожитку педучилища, на АДРЕСА_1.

На виконання зазначеної домовленості сторони спільно вкладали грошові кошти в будівництво.

Листом від 04 серпня 2015 року відповідач повідомив позивача про скасування довіреності від 15 травня 2013 року на представництво його інтересів та витребував документи з будівництва об'єкта.

Оцінка аргументів, викладених у касаційних скаргах

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17.

Разом з тим, положення статті 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.

З огляду на наведене Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи заявника, оскільки у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що сторони перебували у договірних відносинах, а кошти, які просив стягнути позивач, отримано відповідачем на виконання досягнутих домовленостей, тобто за наявності правової підстави, дійшли обґрунтованого висновку про неможливість задоволення позову на підставі положень статті 1212 ЦК України.

При цьому Верховним Судом також враховано, що факт наявності договірних правовідносин між сторонами визнається позивачем, про що він неодноразово зазначав, зокрема, у касаційній скарзі та позовній заяві. Наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 1212 ЦК України, позивачем не доведена.

Доводи касаційної скарги про порушення процесуальних прав заявника є також необґрунтованими, оскільки судове засідання від 10 березня 2016 року відбулося за участю представника позивача, отже право позивача не доступ до правосуддя не було обмежене.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик