Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 712/5260/16-ц

провадження № 61-1852св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 грудня 2016 року у складі судді Марцішевської О. М. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Пономаренка В. В., Гончар Н. І., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів удаваними та визнання майна особистою власністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 27 листопада 1997 року по 28 листопада 2007 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5

На підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2005 року, укладеному між ОСОБА_2, ОСОБА_3 (продавці) та ОСОБА_7, ОСОБА_4 (покупці) останні придбали житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_3.

В цей же день між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_7 продала належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1.

Фактично між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 відбувся договір обміну житловими приміщеннями, оформлений як два взаємні договори купівлі-продажу, з метою зменшення витрат на оформлення договорів. Кожна зі сторін отримала у власність належне іншій житлове приміщення та жодних грошових розрахунків між сторонами не було.

ОСОБА_7 вважала, що нею було набуто у власність вказану 1/2 частини будинку за рахунок її особистого майна - подарованої в період шлюбу однокімнатної квартири.

Відповідач не оспорював право власності позивачки після розірвання шлюбу в 2007 році, однак у 2013 році між сторонами виник спір з приводу вказаної частини будинку.

ОСОБА_1 просила визнати договір купівлі-продажу від 13 вересня

2005 року, згідно з яким ОСОБА_1 продала належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2ОСОБА_2 та договір купівлі-продажу від 13 вересня 2005 року, в частині продажу ОСОБА_2 позивачці 1/2 частини будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_3, удаваними та такими, що приховують договір міни від 13 вересня 2005 року, за яким ОСОБА_7 набула у власність 1/2 частини будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_3 в обмін на передачу у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1.

Крім того, позивачка просила визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_3.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів удаваними та визнання майна особистою власністю задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу від 13 вересня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Мисан А. О. (реєстровий номер 6488), згідно якого ОСОБА_1 продала належну на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та договір купівлі-продажу від 13 вересня

2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Мисан А. О. (реєстровий номер 6495) в частині продажу ОСОБА_2, ОСОБА_1 1/2 частини будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_3 удаваними та такими, що приховують договір міни від 13 вересня 2005 року, за яким ОСОБА_1 набула у власність 1/2 частини будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_3 в обмін на передачу у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами по вулиці

14 Грудня, 47 в місті Черкаси.

Стягнуто з ОСОБА_5 судові витрати із сплати судового збору в сумі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладені 13 вересня

2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договори купівлі-продажу нерухомого майна приховували насправді укладений між ними договір міни, оскільки на час укладення правочинів волевиявлення обох сторін було направлено на приховування реально укладеного договору, з метою зменшення витрат із нотаріального оформлення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21 листопада 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції встановлено фактичні обставини справи, які суперечать раніше встановленим обставинам рішенням апеляційного суду Черкаської області від 04 серпня 2015 року.

Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 діє недобросовісно.

Судами попередніх інстанцій не засновано строк позовної давності.

Судом першої інстанції справу розглянуто без участі ОСОБА_5 та його представника.

Судом безпідставно визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частини будинку.

Доводи інших учасників справи

03 лютого 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку направлено до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1997 року, який розірвано рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 28 листопада 2007 року.

На підставі договору дарування від 04 листопада 2000 року ОСОБА_1 в період шлюбу набула в особисту власність квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з договором купівлі-продажу від 13 вересня 2005 року ОСОБА_1 продала вказану квартиру ОСОБА_2 за 13 948,00 грн.

В цей же день, на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2, ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_7 та ОСОБА_10 придбали житловий будинок з надвірними спорудами вартістю 22 579,00 грн по АДРЕСА_3 і право власності позивачки на 1/2 частини будинку зареєстровано 19 вересня 2005 року.

У 2014 році ОСОБА_5 звертався до суду з позовом про визнання права власності на частину зазначеного житлового будинку. Ухвалою суду від

27 лютого 2015 року позов залишений без розгляду до вирішення спору між сторонами щодо визнання частини будинку особистою власністю позивачки.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 04 серпня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 до ОСОБА_5 про визнання особистою власністю 1/2 частини будинку, придбаного на підставі договору купівлі-продажу за недоведеністю, після чого позивачка звернулась з даним позовом про визнання вказаної частини будинку особистою власністю в зв?язку з набуттям в порядку обміну за рахунок належної на праві особистої власності квартири.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Проте суди не встановили спрямованість волі обох сторін договору купівлі-продажу на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді оспорюваним правочином, а тому неправильно застосували статтю 235 ЦК України і на цій підставі у задоволенні позову слід відмовити.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 липня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів удаваними та визнання майна особистою власністю, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило