Постанова

Іменем України

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 753/20514/16-ц

провадження № 61-30742св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року у складі судді Цимбал І. К. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у березні 2015 року ОСОБА_5 запропонував йому переоформити на нього права орендаря автомобільної мийки «Автопрачка», розташованої за адресою: АДРЕСА_1, якою відповідач на той час користувався на правах орендаря за договором оренди, укладеним із власником автомобільної мийки ОСОБА_6 Виходячи із пропозиції, викладеній у електронному листі, він мав сплатити ОСОБА_5 половину вартості обладнання автомобільної мийки, а залишок суми за обладнання сплачується протягом місяця після початку роботи. 07 березня 2015 року ОСОБА_5 склав розписку, зі змісту якої вбачається, що останній отримав від нього 50 000,00 грн за переуступку права на використання автомобільної мийки «Автопрачка». Також, цього ж дня між сторонами підписаний акт прийому-передачі прав оренди на автомобільну мийку «Автопрачка» та обладнання загальною вартістю 141 000,00 грн. 22 липня 2015 року ОСОБА_5 склав розписку, якою підтвердив здійснення повного розрахунку з позивачем за переуступку останньому права на використання приміщення автомобільної мийки, так звана оренда (за винятком 300 дол. США). Однак після остаточного розрахунку між сторонами будь-яких договорів із власником автомобільної мийки «Автопрачка» підписано не було.

Враховуючи те, що він передав відповідачу кошти на виконання договору, який фактично укладений не був, позивач просив суд стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти у розмірі 133 265,05 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7, поданої в інтересах ОСОБА_4, відхилено. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що договір оренди автомобільної мийки «Автопрачка» фактично між сторонами не укладався, оскільки з письмових доказів не вбачається, що відповідач є власником приміщення, а також, що мало місце досягнення всіх істотних умов договору оренди. Водночас сторони фактично уклали договір купівлі-продажу обладнання автомобільної мийки «Автопрачка», відповідно до умов якого відповідач передав обладнання, вказане у акті прийому-передачі за плату, а позивач отримав його, про що свідчить підпис останнього, а також розписка відповідача. Враховуючи наведене відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин положення статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У жовтня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових висновків про те, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу, оскільки зі змісту розписки ОСОБА_5 від 07 березня 2015 року та акта прийому-передачі від 07 березня 2015 року вбачається, що воля сторін була спрямована на передачу автомобільної мийки в оренду. Як пояснив відповідач суду, у нього відсутні правовстановлюючі документи на обладнання, частина обладнання, яке зазначене у акті прийому-передачі належала не йому, а власнику приміщення ОСОБА_6, документів, які б підтверджували факт, що він був орендарем чи взагалі мав будь-яке відношення до приміщення автомобільної мийки у нього також немає.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувана цивільна справа та надано строк на подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 07 березня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 складено розписку про те, що ОСОБА_5 переуступає ОСОБА_4 автомобільну мийку «Автопрачка», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, зі всім обладнанням, яке розміщено на її території. Від ОСОБА_4 ОСОБА_5 прийняв грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн.

Згідно з актом приймання-передачі від 07 березня 2015 року ОСОБА_5, іменований надалі «продавець», та ОСОБА_4, іменований надалі «покупець», склали цей акт про те, що покупець передає права оренди автомобільної мийки «Автопрачка», а покупець приймає автомобільну мийку та обладнання згідно з описом, площею 250 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з розпискою від 27 липня 2015 року ОСОБА_5 отримав весь борг від ОСОБА_4 (за виключенням 300 дол. США), претензій немає.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків належать, зокрема. договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що договір оренди автомобільної мийки «Автопрачка» фактично між сторонами не укладався, оскільки відповідач не є власником приміщення, разом із тим, сторони фактично уклали договір купівлі-продажу обладнання автомобільної мийки «Автопрачка», відповідно до умов якого відповідач передав обладнання, вказане у акті прийому-передачі за плату, а позивач отримав його, про що свідчить підпис останнього та розписка ОСОБА_5, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили позивачу у стягненні із відповідача грошових кошти у розмірі 133 265,05 грн, у зв'язку із тим, що такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне набуті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що у спірних правовідносинах воля сторін була направлена на передачу в оренду автомобільної мийки, що підтверджується змістом розписки від 07 березня 2015 року та акта прийому-передачі, є необґрунтованими і по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином, касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року та рішенняАпеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик