Постанова

Іменем України

25 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 131/40/16-ц

провадження № 61-15698св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи :

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Зернопродукт МХП»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 лютого 2017 року у складі судді Шелюховського М. В. та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У січні 2016 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» (далі - ПрАТ «Зернопродукт МХП») про визнання недійсними договорів оренди, посилаючись на те, що вона є власником земельних ділянок НОМЕР_1 площею 3,6912 га та НОМЕР_2 площею 3,6910 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Бабинської сільської ради Іллінецького району Вінницької області. 01 лютого 2012 року від її імені з ПрАТ «Зернопродукт МХП» були укладені договори оренди вказаних земельних ділянок, зареєстровані 17 серпня 2012 року у Відділі Держкомзему в Іллінецькому районі Вінницької області. Зазначені правочини та акти про передачу земельних ділянок вона не підписувала, у зв'язку з чим оспорюванні договори порушують її право користування і розпоряджання майном. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати недійсними на майбутнє вказані договори оренди земельних ділянок.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано недійсними на майбутнє договори оренди земельних ділянок № 215 та № 216, укладені 01 лютого 2012 року між орендодавцем ОСОБА_4 і орендарем ПрАТ «Зернопродукт МХП», зареєстровані 12 серпня 2012 року у Відділі Держкомзему в Іллінецькому районі Вінницької області. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 не підписувала оспорювані договори оренди земельних ділянок, а відтак ці правочини укладені за відсутності її волевиявлення, що відповідно до частини третьої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для визнання договорів недійсними. Фактичне користування майном за договором оренди унеможливлює в разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення. Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності, суд виходив з того, що позивач не підписувала договори оренди, у зв'язку з чим не знала про їх існування, тому позовна давність починає свій перебіг з моменту, коли вона довідалася про порушення свого права - з 30 вересня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «Зернопродукт МХП» задоволено частково. Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 лютого 2017 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на постанову судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 910/21153/14. Виключено з резолютивної частини рішення суду словосполучення «на майбутнє». В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що цивільне законодавство не передбачає можливості визнання недійсним правочину на майбутнє. Постанова судової палати у господарських справах Верховного Суду України не підлягає застосуванню, оскільки спірні правовідносини регулюються нормами цивільного, а не господарського законодавства.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У квітні 2017 року ПрАТ «Зернопродукт МХП» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. В користуванні ПрАТ «Зернопродукт МХП» перебувало три належні позивачу земельні ділянки. ОСОБА_4 визнала, що один з трьох договорів оренди вона підписувала та отримувала орендну плату за всіма договорами. Отже, позивач знала або могла довідатися про порушення свого права в момент підписання відомостей про отримання орендної плати, тобто у 2012 році. Зазначене вказує на те, що ОСОБА_4 пропустила позовну давність, у зв'язку з чим пред'явлений нею позов не підлягає задоволенню.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що використання орендарем земельної ділянки на підставі договору оренди, який не підписаний орендодавцем, є порушенням прав власника. Заохочення недобросовісної особи до утримання в себе майна у спосіб, що не передбачений законодавством, не відповідає принципам добросовісності та справедливості. Сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 березня 2018 року справу № 131/40/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статей 1, 13, 14 Закону України «Про оренду землі» за договором оренди орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і підлягає державній реєстрації.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельних ділянок НОМЕР_1 площею 3,6912 га та НОМЕР_2 площею 3,6910 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Бабинської сільської ради Іллінецького району Вінницької області.

Вказані земельні ділянки орендує ПрАТ «Зернопродукт МХП» на підставі договорів оренди № 215 та № 216 від 01 лютого 2012 року, які зареєстровані 12 серпня 2012 року у Відділі Держкомзему в Іллінецькому районі Вінницької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено записи за № 07115 та за № 07823 відповідно.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 зазначила, що вона не підписувала вказані договори оренди, згоди на їх укладення не давала. Підписи у договорах виконано не нею, а невідомою особою.

Висновком судово-почеркознавчої та технічної експертизи від 13 липня 2016 року № 1469/1470/16-21, складеним експертом Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, встановлено, що підписи у графі «Орендодавець», «Від Орендодавця» в договорах оренди від 01 лютого 2012 року № 215 та № 216, в актах приймання-передачі об'єкта оренди від 22 серпня 2012 року, в актах визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 22 серпня 2012 року виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що підписи від імені ОСОБА_4 у графі «Орендодавець» в договорах оренди земельних ділянок від 01 лютого 2012 року № 215 та № 216 виконані не позивачем, а іншою особою, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання таких договорів недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 пропустила трирічну позовну давність для звернення до суду з позовом, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Позивач пов'язує порушення її прав саме з фактом обізнаності про існування договорів оренди і їх змістом, які вона не підписувала та про які дізналася 30 вересня 2015 року (після отримання листа відповідача), а не з фактом користування ПрАТ «Зернопродукт МХП» її земельними ділянками.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з рішенням якого в цій частині погодився апеляційний суд, обґрунтовано відхилив доводи ПрАТ «Зернопродукт МХП» про пропуск позивачем позовної давності та правильно виходив з того, що перебіг позовної давності починається не з моменту отримання ОСОБА_4 плати за користування земельними ділянками, а з часу, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права. Оспорюванні договори ОСОБА_4 не підписувала, про їх існування з 01 лютого 2012 року вона знати не могла.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 146/293/16-ц (провадження № 61-4845св18) та від 11 квітня 2018 року у справі № 146/296/16-ц (провадження № 61-11966св18).

Згідно зі статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не спростовано доводи позивача, що про існування оспорюваних договорів оренди та їх зміст вона дізналася лише у 2015 році.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 рокупринципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Передбачені законом підстави для скасування оскаржуваних рішень судів першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 лютого 2017 рокуу незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов