Провадження № 22-ц/801/804/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 рокуСправа № 127/33517/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року, ухваленого суддею Дерновою В.В. (повне рішення суду складене 04 березня 2019 року) в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Вінницяоблводоканал», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: начальника Комунального підприємства «Вінницяоблводоканал» Чернятинського Олександра Дмитровича, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та згідно заяви про збільшення та уточнення позовних вимог просила поновити її на роботі на посаді фахівця з обліку та обробки даних відділу збуту КП «Вінницяоблводоканал»; стягнути з КП «Вінницяоблводоканал» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 жовтня 2018 року до дня поновлення на роботі у розмірі 7 229,18 грн за місяць; стягнути з КП «Вінницяоблводоканал» на її користь судові витрати у розмірі 5 000 грн.

У позовній заяві зазначено, що 29.10.2018 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади фахівця з обліку та обробки даних відділу збуту КП «Вінницяоблводоканал» у зв`язку з закінченням строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки воно відбулося під час перебування її на лікарняному.

Зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення згідно п.5 ст. 40 КЗпП України) не допускається.

Відповідно до довідки про нарахування заробітної плати розмір середнього заробітку ОСОБА_1 складає 7 229,18 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про укладення між сторонами строкового трудового договору, оскільки в даному випадку мало місце переведення з однієї посади на іншу без зазначення конкретної дати; якби відбулося переукладення трудового договору з безстрокового на строковий, то це б суперечило вимогам ст. 9 КЗпП України; звільнення відбулося під час перебування позивача на лікарняному.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві КП «Вінницяоблводоканал» просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що трудовий договір на період перебування іншого працівника у відпустці по догляду за дитиною є строковим трудовим договором, який припиняється на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатною у період з 16.10.2018 до 02.11.2018 включно, однак, передбачена ч. 3 ст. 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності стосується лише випадків звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а не випадків звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку строкового трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Крім цього висновку зазначено, що наказ про переведення ОСОБА_1 на посаду фахівця з обліку та обробки даних відділу збуту нею не оскаржувався у судовому порядку, що не заперечувалося позивачем у судовому засіданні, а також до КТС з приводу даного питання позивач не зверталася, тому обставина незаконності переведення не є доведеною в силу вимог ст. 81 ЦПК України.

У зв`язку із відмовою в задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі, вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

10 квітня 2017 року ОСОБА_1 на ім`я начальника КП «Вінницяоблводоканал» Чернятинського О.Д. подано заяву, у якій вона просила перевести її з посади оператора комп`ютерного набору ВЗ на посаду фахівця з обліку та обробки даних ВЗ з 11.04.2017 на період відпустки по догляду за дитиною - ОСОБА_2 (а.с.16).

Відповідно до наказу №237-К від 11.04.2017 ОСОБА_1 оператора комп`ютерного набору відділу збуту, з 11 квітня 2017 року переведено на посаду фахівця з обліку та обробки даних відділу збуту з посадовим окладом 4006 грн на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_2

З даним наказом ознайомлено ОСОБА_1 , що підтверджується її підписом на зворотному боці аркуша вказаного наказу (а.с.17).

Із зазначеного слідує, що ОСОБА_1 фактично погодилась на зміну умов трудового договору в частині посади та строку трудового договору «на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_2 », що підтверджується її власною заявою.

Пункт 2 частини першої ст. 23 КЗпП відокремлює трудові договори, що укладаються на строк, визначений за погодженням сторін. Такі договори можуть укладатися як при прийнятті на роботу, так і згодом, якщо є підстави для укладення (переукладення) строкового трудового договору.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 (далі постанова №9), укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по догляду за дитиною).

Колегія суддів приходить до висновку, що вказівка в заяві ОСОБА_1 та наказі про переведення саме на «період відпустки по догляду за дитиною» є умовами трудового договору в частині визначення його строку.

Тому твердження скаржника про те, що в наказі не зазначено конкретну дату перебування її на посаді фахівця з обліку та обробки даних відділу збуту є безпідставними, оскільки у даному випадку сторони погодили строк трудового договору, а саме «на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_2 ».

Поліщук ОСОБА_3 . згідно наказу (розпорядження) №2696 від 01.08.2017 перебувала у відпустці по догляду за дитиною (до 3 років) з 02.08.2017 по 29.10.2018 включно (а.с.37).

Встановлено, що після закінчення відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_2 вийшла на роботу.

Збереження місця роботи (посади) за працівником, який перебуває у будь-якій відпустці, у тому числі й відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку гарантує ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки», відповідно до якої право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади) у випадках, передбачених цим Законом.

Виходячи з викладеного, на період перебування основного працівника у відпустці для догляду за дитиною за ним зберігається займана посада.

Наказом начальника КП «Вінницяоблводоканал» від 29.10.2018 №348-К «Про звільнення з займаної посади ОСОБА_1 » ОСОБА_1 . фахівця з обліку та обробки даних відділу збуту, 29.10.2018 звільнено з займаної посади в зв`язку з закінченням строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с.4).

Листом-повідомленням від 29.10.2018 №2/014-2047 ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до наказу від 29.10.2018 №348-к «Про звільнення з посади ОСОБА_1 » згідно заяви, її звільнено з посади фахівця з обліку та обробки даних відділу збуту 29.10.2018, відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строкового трудового договору. Повідомлено про необхідність забрати трудову книжку (а.с.20).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (п.п. 2, 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений.

Із листка непрацездатності серії АДМ №117661 та серії АДМ №117726 слідує, що ОСОБА_1 у період з 16.10.2018 по 02.11.2018, тобто під час її звільнення, була тимчасово непрацездатною (а.с.5).

Однак, звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26.12.2018 у справі № 640/498/17-ц.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років по 29.10.2018 включно та у зв`язку з закінченням відпустки вийшла на роботу, а ОСОБА_1 займала посаду фахівця з обліку та обробки даних відділу збуту на період відсутності постійного працівника, тому позивач підлягала звільненню в останній день перед виходом на роботу постійного працівника Поліщук ОСОБА_4 І.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 було відомо про строковість її перебування на посаді фахівця з обліку та обробки даних відділу збуту і вона погодилася на такі умови.

Позивач, зазначаючи і про тимчасове її переведення, і про переведення теж, наполягала на поновленні її саме на посаді фахівця з обліку та обробки даних відділу збуту, яку вона займала в період перебування основного працівника - ОСОБА_2 . у відпустці для догляду за дитиною.

Беручи до уваги зміст ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки», враховуючи, що ОСОБА_1 наполягає поновити її на посаді фахівця з обліку та обробки даних, тобто посаді, яку вона займала строково, вимоги позивача про поновлення її на вказаній посаді є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Крім того, колегією суддів не встановлено наявність передбачених КЗпП України гарантій при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади.

Твердження ОСОБА_1 про незаконність минулих її переведень на даному підприємстві на інші посади не були підставою вимог позову, а тому не можуть бути предметом дослідження як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції у відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, а суд апеляційної інстанції у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У поданій під час розгляду справи в суді першої інстанції заяві про збільшення та уточнення позовних вимог, позивач зазначила лише про визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення витрат на правову допомогу. Інших заяв про зміну предмету або підстав позову не було подано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що в даному випадку відбулося переведення з однієї посади на іншу без зазначення конкретної дати; про звільнення під час її перебування на лікарняному, а також про те, що якби відбулося переукладення з безстрокового на строковий трудовий договір, то це б суперечило КЗпП України.

Інші пояснення ОСОБА_1 , в тому числі письмові, не мають відношення до її звільнення та не приймаються апеляційним судом, оскільки не були підставами позову та підставами апеляційної скарги.

Оскільки позовна вимога ОСОБА_1 про поновлення на роботі задоволенню не підлягає, то як наслідок, не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2019 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко