Ухвала

26 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 755/6457/17

провадження № 61-8232ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «КУА «Прімоколект-Капітал», треті особи: Національний банк України, Державна інспекція з питань захисту прав споживачів, про визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором та визнання недійсним договору відступлення права вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

АналізЄдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк), товариства з обмеженою відповідальністю «КУА «Прімоколект-Капітал» (далі - ТОВ «КУА «Прімоколект-Капітал»), у якому просила визнати зобов'язання за кредитним договором № CL38032 від 07 травня 2008 року та додаткової угоди від 20 листопада 2015 року припиненими з 14 листопада 2016 року, визнати договір відступлення права вимоги від 14 листопада 2015 року, укладений між публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» та ТОВ «КУА «Прімоколект-Капітал» недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Універсал Банк» було укладено 07 травня 2008 року кредитний договір № CL38032. Додатковою угодою до кредитного договору 20 листопада 2015 року між нею та відповідачем ПАТ «Універсал Банк» врегульовано питання по заборгованості, відповідно до якої у разі оплати 1 449 доларів США у строк до 20 листопада 2017 року на рахунок № НОМЕР_1 ПАТ «Універсал Банк», решта заборгованості за кредитним договором буде вважатись врегульованою. 21 листопада 2015 року ПАТ «Універсал Банк» прийняло рішення про прощення (анулювання) залишку боргу за кредитним зобов'язанням. Тобто, відповідач ПАТ «Універсал Банк» визнало, що заборгованість за кредитним договором втратила для нього економічний інтерес, а тому відмовилося від вимог до позивача. Але, в порушення додаткової угоди від 20 листопада 2015 року відповідач ПАТ «Універсал Банк» уклало з ТОВ «КУА «Промоколект-Капітал» договір відступлення прав вимоги № UB-ОР/16-132 від 14 листопада 2016 року, відповідно до якого на дату відступлення права вимоги борг зазначено 6 535,20 доларів США.

Крім того, зазначала, що між нею та ТОВ «КУА «Промоколект-Капітал» жодної угоди не укладалось, а отже, вимога відповідача ТОВ «КУА «Промоколект-Капітал» є примушування до вступу в цивільно-правові відносини та предметом вимоги є фінансові кошти у розмірі 6 237,06 доларів США (по курсу НБУ - 1 долар США дорівнює 26 гривень 93 копійки). Розмір фінансової вимоги відповідача ТОВ «КУА «Промоколект-Капітал» не відповідає реальному розміру вимог за кредитним договором, а отже є порушенням її прав. Укладення договору про відступлення права вимоги фактично є одностороння відмова відповідача ПАТ «Універсал Банк» від зобов'язання за кредитним договором № CL38032 від 07 травня 2008 року та додаткової угоди від 20 листопада 2015 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено.

18 квітня 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Судами не були з'ясовані всі обставини, що мають значення для справи, не досліджено та не надано належної правової оцінки доказам. Зокрема, суди не звернули увагу на те, що банком було прийнято рішення про прощення боргу за кредитними зобов'язаннями боржника за 2015 рік, однак в подальшому між відповідачами було укладено договір відступлення права вимоги, про що позивача повідомлено не було. Тому, на думку ОСОБА_1, договір відступлення права вимоги має бути визнано недійсним.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором та визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Отже, справа № 755/6457/17 не є справою з ціною позову, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 755/6457/17 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «КУА «Прімоколект-Капітал», треті особи: Національний банк України, Державна інспекція з питань захисту прав споживачів, про визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором та визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат