Номер провадження: 22-ц/813/3050/19
Номер справи місцевого суду: 496/4589/17
Головуючий у першій інстанції Буран В.М.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2018 року у складі судді Буран В.М.,

встановив:

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом доОСОБА_3, просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 47906,46 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до кредитного договору №б/н від 20.12.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав, а ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, в який позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов надання кредиту.

В порушення умов договору, ОСОБА_3 свої кредитні зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 47906,46 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4449,18 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 37748,03 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3189,89 грн., штраф (фіксована частина) - 250,00 грн., штраф (процентна складова) - 2269,36 грн., яку позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2018 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 42197,21 гривень, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4449,18 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 37748,03 грн. Вирішено питання судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов'язання за вказаним договором щодо забезпеченості, строковості та платності отриманого кредиту належним чином не виконав, останній платіж здійснив 28.04.2015 року у розмірі 5,05 грн. (розрахунок заборгованості за договором), що призвело до виникнення заборгованості за користування кредитними коштами. Проте позов задоволено лише частково, оскільки вимога позивача щодо пені, заявлена до стягнення з пропуском строку позовної давності, тому стягнення суми розрахованої пені не підлягають стягненню. Відмовляючи у стягненні штрафів суд вийшов з недопустимості подвійного стягнення.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 через представника ОСОБА_5 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, про відмову у задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволення позову, оскільки не застосував позовної давності, також апелянт не погоджується з розрахунком заборгованості, а саме, з зазначеним останнім платежем 05 гривень, 05 копійок, який відповідачем не сплачувався. Вважає, що грошову суму було проведено банком навмисно, задля штучного поновлення строку позовної давності. Строк дії кредитної картки був пролонгований до кінця 2009 року, на цей строк вже існувала заборгованість, а умовами кредитування не передбачено можливості пролонгації договору без виконання сторонами умов договору.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.12.2018 року (суддя Черевко П.М.) було відкрито провадження у справі.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 26.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Позивачем зазначено ціну позову 47906,46 гривень заборгованість, яку він просив стягнути з відповідача.

Оскільки ціна позову у справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції 192 100 грн), дана цивільна справа відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, п. 1 ч. 3 ст. 274, ч. 1 ст. 369 ЦПК України підлягає розгляду апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 20.12.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 з метою отримання банківських послуг був укладений договір №б/н, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 2000,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 6-13).

Згідно розрахунку заборгованість за договором станом на 20.12.2018 року складає у розмірі 47906,46 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4449,18 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 37748,03 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3189,89 грн., штраф (фіксована частина) - 250,00 грн., штраф (процентна складова) - 2269,36 грн. (а.с. 3-5).

Відповідно до п. 1.1.2.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач взяті на себе зобов'язання за вказаним договором щодо забезпеченості, строковості та платності отриманого кредиту належним чином не виконав, останній платіж здійснив 28.04.2015 року у розмірі 05,05 грн. (розрахунок заборгованості за договором), що призвело до виникнення заборгованості за користування кредитними коштами.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Як передбачено ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором.

Вимогами ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги, дійшов вірно висновку про задоволення пазових вимог в частині стягнення з відповідача суми боргу за тілом кредиту та відсотків за користування кредитом.

Відповідачем був наданий відзив на позовну заяву АТ КБ «Приват Банку», в якому зазначено, що сплинули строки позовної давності.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи положення ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази.

У відповідності до положень ст. 256 ЦК України та згідно ст. 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Даний правовий висновок висловлено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 9 серпня 2017 року у справі №6-2322цс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 06 листопада 2013 року в справі №6-116цс13, за змістом ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони прав на позов.

Оскільки кредитний договір - це договір, який має чіткі часові рамки для виконання зобов'язань за ним, то, керуючись, вище зазначеними нормами права, перебіг позовної давності за кредитним договором починається зі спливом встановленого строку повного виконання кредитних зобов'язань.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що оскільки останній платіж на погашення кредиту відповідачем було здійснено 28.04.2015 року в розмірі 05,05 грн., після сплати якого залишилася заборгованість, позов до суду ПАТ КБ «Приват Банком» було подано 18.12.2017 року, тому підстави для застосування строку позовної давності щодо суми основного боргу відсутні.

Стосовно незгоди апелянта з розрахунком заборгованості, а саме, твердження, що відповідачем не було сплачено 05 гривень 05 копійок, слід зазначити, що на спростування розрахунку останнім не були надані належні докази, не був зроблений інший розрахунок, тому відсутні підстави вважати доказ неналежним.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності судова колегія зазначає, що вказане питання було предметом розгляду в суді першої інстанції та була надана відповідна оцінка.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач, звернувшись до суду 18.12.2017 року, строку позовної давності не пропустив. Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо пропущення позивачем строку пред'явлення позову, були предметом дослідження судом першої інстанції та висновків суду не спростовують.

Одночасно апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови банку у задоволенні стягнення з відповідача штрафу та пені.Як було зазначено, позивач звернувся з даним позовом до суду 18.12.2017 року. Так як останній платіж було здійснено відповідачем 28.04.2015 року, строк в межах якого можна було звернутися до суду з вимогою про стягнення пені не витримано.

Тобто, вимога позивача щодо пені, заявлена до стягнення з пропуском строку позовної давності, тому стягнення суми розрахованої пені не підлягають стягненню.

Що стосується стягнення штрафів, то суд вважає потрібним відмовити у задоволені вимог в цій частині, виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З огляду на викладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

З матеріалів справи вбачається, що при поданні позову до суду ПАТ КБ «Приват Банк» сплатило судовий збір в розмірі 1600,00 гривень (а.с.20). Оскаржуваним судовим рішенням позов банку був задоволений частково, тому з відповідача був стягнутий судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 881,00 грн. За подання апеляційної скарги сплаті ОСОБА_3 підлягала грошова сума 1321,50 гривень.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2018 року ОСОБА_3 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі (а.с.222).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, з неї підлягає стягненню в дохід держави сума 1321,50 грн.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначна, тому у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 141, 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, НОМЕР_2) на користь держави витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1321,50 грн. (одна тисяча триста двадцять одна гривня 50 копійок).

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст Постанови складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець