Справа № 307/2275/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ОСОБА_1

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 307/2275/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 21 листопада 2018 року, повний текст якого складено 26 листопада 2018 року, головуючий суддя Гримут В.І., -

встановив:

ОСОБА_2 14.09.2017 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4 (на час вирішення справи судом першої інстанції ОСОБА_3М.) мотивуючи наступним. 09.11.2009 ОСОБА_2 і ОСОБА_4 уклали попередній договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 2935, відповідно до якого сторони зобовязалися у строк не пізніше 09.11.2015 укласти основний договір купівлі-продажу належної відповідачу квартири АДРЕСА_1.

Згідно з п. 2 попереднього договору, позивач передав відповідачу завдаток-аванс у сумі 20000,00 дол. США, що на момент укладення договору становило еквівалент 163600,00 грн. Пунктом 6 попереднього договору було передбачено, що продавець повинен повідомити покупця за два тижні до моменту укладення основного договору. Всупереч умовам попереднього договору, до 09.11.2015 продавець не надав покупцю необхідні для укладання основного договору документи і такий договір не був укладений.

З 09.11.2015 позивач неодноразово звертався до відповідача щодо виконання умов договору, однак, останній уникає зустрічей, виконувати свої зобовязання за договором не бажає.

Пунктом 11 попереднього договору обумовлено, що в разі невиконання продавцем умов договору він зобовязується повернути покупцю подвійну суму завдатку. Така сума становить 40000,00 дол. США і за офіційним курсом НБУ 100,00 дол. США/2600,3183 грн на момент предявлення позову є еквівалентом 1040127,32 грн.

Посилаючись на ці обставини, на ст.ст. 11, 22, 525, 526, 530, 627-629 ЦК України щодо порядку виконання зобовязань, обовязковості договору та відшкодування збитків, завданих порушенням цивільного права, вказуючи на обовязок відповідача повернути позивачу подвійну суму завдатку, позивач просив стягнути на його користь з відповідача 40000,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на момент предявлення позову є еквівалентом 1040127,32 грн, а також просив покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду від 21.11.2018 позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, 40000,00 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 1040127 грн, а також стягнуто 8000,00 грн судових витрат.

Задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, з кваліфікації предявлених до стягнення коштів саме як подвійної суми завдатку та з наявності правових підстав для їх стягнення в іноземній валюті.

Відповідач ОСОБА_3 оскаржила рішення суду, вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи скарги зводяться до таких.

Суд дійшов невірного висновку про те, що сторонами був укладений договір завдатку. Так, у пунктах 2 і 6 попереднього договору вказується, що на підтвердження наміру укласти основний договір покупець до підписання цього договору передає продавцю аванс у розмірі 20000,00 дол. США. Поряд із цим, у інших положеннях договору вказано, що у разі невиконання покупцем умов договору він зобовязується аванс у сумі 20000,00 дол. США залишити покупцю, а в разі, якщо продавець відмовиться від виконання договору, він зобовязується повернути покупцю подвійну суму завдатку (п.п. 11, 12). Отже, в договорі наявні суперечності щодо правової природи зазначеного платежу.

Беручи до уваги, що завдаток є одним із способів забезпечення виконання зобовязання, а не самостійним договором, договір купівлі-продажу квартири сторонами відповідно до закону не був укладений і сторони лише домовилися укласти його в майбутньому, уклавши попередній договір, передана позивачем відповідачу грошова сума є авансом відповідно до умов попереднього договору. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Переданий продавцю аванс є лише частиною ринкової вартості квартири, яка вже у 2010 році сягнула понад 80000,00 дол. США. Позивач, вважаючи, що в попередньому договорі була обумовлена ціна квартири, відмовився від сплати її ринкової вартості, тобто, відмовився від укладення договору. Крім того, позивачу було відомо про звернення банком стягнення на квартиру у рахунок погашення боргу, що теж слугувало підставою для його відмови від квартири.

Протягом 2011-2017 рр. позивач неодноразово вимагав повернення коштів, а не укладення основного договору, зокрема, позивач не надав письмових повідомлень про необхідність укладення основного договору. Відповідач не ухилявся від зустрічі з позивачем, не переховувався, не виїжджав за кордон, позивач був обізнаний про місце роботи відповідача.

За таких умов, кошти не підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 571 ЦК України.

У договорі зазначено, що аванс був переданий в іноземній валюті 20000,00 дол. США, проте, насправді був переданий гривневий еквівалент цих коштів 163600,00 грн, що підтверджується копією розписки відповідача про передачу цих коштів. Оригінал розписки знаходиться у позивача. Відповідно до закону зобовязання має бути виражене в національній валюті гривні, в цій же валюті підлягає стягненню і платіж.

Таким чином, рішення суду про стягнення 40000,00 дол. США ґрунтується на припущеннях і є незаконним.

Насамкінець, на укладання попереднього договору давав нотаріально посвідчену згоду чоловік відповідача ОСОБА_6 як співвласник квартири, однак, клопотання сторони відповідача про залучення співвласника квартири до участі в справі в якості співвідповідача було відхилене, справу розглянуто з порушенням вимог закону щодо складу відповідачів.

Відповідач просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

У відзиві на апеляцію позивач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_7, вказує на її необґрунтованість, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Посилається на обставини, якими мотивувався позов, зазначає про обґрунтованість вимоги про стягнення з відповідача не авансу, а саме завдатку в іноземній валюті в подвійному розмірі відповідно до умов попереднього договору.

Стосовно договору іпотеки стверджує, що такий не міг бути перешкодою для укладення попереднього договору, оскільки основний договір мав бути укладений не пізніше 09.11.2015, тобто, через шість років. Неможливість виконання зобовязання внаслідок звернення стягнення на квартиру настала лише 01.04.2014, однак, відповідач не вжив заходів для повернення завдатку та не повідомив про ці обставини. Тому правила ст. 571 ЦК України щодо повернення завдатку не можуть бути застосовані.

Для тверджень про відмову позивача від купівлі квартири через зростання її ринкової вартості до 80000,00 дол. США підстав немає, позаяк ціна квартири була заздалегідь визначена в попередньому договорі.

Суд правомірно стягнув кошти в іноземній валюті із зазначенням еквівалента в гривні.

Про начебто наявність письмової згоди співвласника квартири на укладення попереднього договору позивачу нічого не відомо, відповідач про таке не повідомляв. Крім того, доказів існування такої письмової згоди немає, а правовстановлюючі документи на квартиру були оформлені лише на відповідача як на власника майна.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_7, який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний ризик і розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України.

Цивільні права та обовязки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; кредитор управі вимагати відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, стягнення заборгованого (ст.ст. 11-14, 509, 525, 526, 611, 612, 614, 622-625 ЦК України). Наявність підстави для виникнення боргу (збитків), предявленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_4 (продавець) і ОСОБА_2 (покупець) уклади 09.11.2009 попередній договір купівлі-продажу квартири, що був посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 3407 (а.с. 6). За умовами договору:

покупець зобовязався придбати, а продавець продати шляхом підписання у майбутньому договору купівлі-продаж квартири (основного договору) належну продавцю квартиру АДРЕСА_1 (п.п. 1, 3);

на підтвердження наміру укласти основний договір покупець до підписання цього (попереднього) договору передає продавцю аванс грошову суму в розмірі 20000,00 дол. США, що на момент укладення цього договору становить еквівалент 163600,00 грн (п. 2);

сторони узгодили, що загальна ціна квартири за основним договором включаючи всю суму авансу становитиме 20000,00 дол. США, що на момент укладення цього договору становить еквівалент 163600,00 грн (п. 4);

про час укладання основного договору продавець повинен повідомити покупця за два тижні до моменту укладання основного договору, який має бути укладений і підписаний у строк до 09.11.2015 (п. 6);

всі інші істотні умови основного договору, крім його ціни та строку укладення, сторони визначатимуть безпосередньо в основному договорі (п. 7);

в разі невиконання умов цього договору, а так само і в разі, якщо продавець відмовиться від укладення основного договору, він зобовязується повернути покупцю подвійну суму завдатку (п. 11);

в разі невиконання покупцем умов цього договору, а так само і в разі, якщо покупець відмовиться від укладення основного договору, він зобовязується аванс грошову суму в розмірі 20000,00 дол. США, що на момент укладення цього договору становить еквівалент 163600,00 грн, залишити продавцю (п. 12);

у випадках, не передбачених цим договором, сторони керуються чинним законодавством, таке ж правило діє у разі протиріччя цього договору імперативним нормам чинного законодавства (п. 18).

Обґрунтовуючи свою правову позицію в справі, позивач виходив із того, що 20000,00 дол. США, передані за попереднім договором від 09.11.2009, є завдатком. Така правова позиція хибна.

Попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства; зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (ст. 635 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Відповідно до положень ЦК України, завдаток є одним з видів забезпечення виконання зобовязання (ст. 546 ч. 1) грошовою сумою або рухомим майном, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання (ст. 570 ч. 1); якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ст. 570 ч. 2). За своєю правовою природою завдаток одночасно є одним із видів забезпечення виконання зобовязання, підтвердженням факту виникнення відповідного зобовязання та частковим платежем у рахунок виконання зобовязання, тоді як аванс є лише частковим (за певних умов повним) платежем у рахунок зобовязання, що виникло або виникне.

Як випливає з попереднього договору, сторони кваліфікували одну й ту ж суму коштів (передані за договором 20000,00 дол. США) одночасно як аванс (п.п. 2, 12) і як завдаток (п. 11), при цьому, за умови настання відповідних обставин покупець передає аванс, продавець повертає покупцю подвійну суму завдатку, покупець залишає продавцю аванс. Такою кваліфікацією коштів створено правову невизначеність щодо відповідних правовідносин.

Сума, яку позивач називає завдатком, може визнаватися таким лише якщо вона є засобом платежу (у даному випадку за договором купівлі-продажу) та засобом забезпечення виконання цього зобовязання, що реально виникло. Проте, фактично йдеться тільки про фіксацію сторонами наміру укласти договір в майбутньому, на час передачі коштів цей договір не було укладено. Вищевказаний попередній договір не є угодою про фактичний перехід права власності на квартиру відповідно до вимог, встановлених законом (зокрема, ст.ст. 203, 207-209, 328, 626, 638, 639, 655, 657 ЦК України). Оскільки зобовязання, з яким сторонами повязувалася передача коштів за попереднім договором, не виникло, передані кошти є авансом.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити також наступне. За змістом відповідних правовідносин завдаток є певною частиною загального платежу, який зараховується на виконання реального зобовязання, тому не відповідає правовій природі завдатку ситуація, коли сума, яку особа вважає завдатком, дорівнює повній ціні договору. Тим часом, саме така ситуація має місце: в якості завдатку були передані 20000,00 дол. США, що відповідає повній вартості квартири, яка мала бути зазначена в подальшому (через шість років) в основному договорі, тобто, хоча й за відсутності основного договору (зобовязання), однак, була здійснена фактична повна передоплата наступної купівлі квартири. Попередній договір забороняв подальше збільшення продавцем зафіксованої в ньому ціни продажу квартири (п. 5).

Отже, покупець завчасно оплатив повну вартість квартири, що її передбачалося вказати як ціну майна в майбутньому договорі купівлі-продажу, сума такої оплати в розумінні закону в разі виникнення зобовязання є ціною відповідного договору (ст. 632 ч. 1, ст. 691 ч. 1, ст. 692 ч.ч. 1, 2, ст. 693 ч. 1 ЦК України). У разі, якщо відповідна передоплата була одержана продавцем, але зобовязання не виникло або товар (майно) не був переданий покупцеві, отримані кошти належить повернути покупцеві на його вимогу (ст. 8 ч. 1, ст. 693 ч. 2 ЦК України).

Сторона, яка порушила зобовязання, забезпечене завдатком, несе відповідні негативні наслідки, зокрема, якщо порушення зобовязання сталося з вини кредитора, він зобовязаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості (ст. 571 ч. 1 ЦК України). Тобто, повернення покупцю завдатку в подвійному розмірі є фактичною санкцією щодо продавця у разі порушення ним зобовязання. Однак, така санкція, призначенням якої є запобігання порушенню зобовязання, не може розглядатися як засіб збагачення, а стягнення за правилами завдатку подвійної повної вартості квартири (подвійної ціни договору, яка не є завдатком), сплаченої стороною виходячи з умов попереднього договору, не передбачено ані законом, ані договором. Тому вимога про стягнення з відповідача на користь позивача за правилами завдатку подвійної ціни договору безпідставна в силу наведених обставин.

Далі. Грошовою одиницею та єдиним законним засобом платежу на території України є гривня; зобовязання має бути виражене та виконане у гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, у цьому випадку сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, використання її як засобу платежу потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України (ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 193, 524, 533 ЦК України, ст. 3. ч. 1, ст. 5 ч. 4 п. «г» Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

У справі встановлено, підтверджується змістом чинного попереднього договору, випливає з інших матеріалів справи та визнано представником позивача в апеляційному суді, що кошти передавалися саме в іноземній валюті доларах США. Посилання ОСОБА_3 на складену нею розписку від 09.11.2009 про отримання цього дня від ОСОБА_2 163600,00 грн в якості забезпечення виконання договору купівлі-продажу квартири, що додана до апеляційної скарги (а.с. 95) не може бути взяте до уваги. Розписка є одностороннім документом, факт її отримання заперечується стороною позивача, розписка суперечить змісту попереднього договору від 09.11.2009, який є обовязковим для сторін (ст. 629 ЦК України), узгоджується з іншими матеріалами справи та має перевагу як доказ. В суді першої інстанції така розписка не фігурувала, ОСОБА_3 її не надавала, наявністю такої свою правову позицію не обґрунтовувала, хоча перешкод для цього не мала і користувалася правовою допомогою адвоката ОСОБА_8

Доказів наявності у сторін права вчиняти правочини із використанням іноземної валюти як засобу платежу у справі немає і вже лиш це тягне незаконність такий дій, як і будь-якого правочину повністю чи у відповідній частині, що внаслідок таких дій може бути вчинений (ст. 203 ч. 1, ст. 215 ч. 1, ст. 217 ЦК України). За наведених обставин, розрахунок в іноземній валюті не може бути істотною умовою як попереднього, так і основного договору (ст. 635 ч. 1, ст. 638 ч. 1 ЦК України), тому немає підстав стверджувати про визначення ціни договору та порядку розрахунку, які б відповідали вимогам закону, крім того, основний договір не був укладений. Понад те, сторони пунктом 18 попереднього договору хоча навели й зайву констатацію, проте, спеціально обумовили та погодилися з необхідністю застосування норм чинного законодавства у разі протиріч умов договору імперативним нормам законодавства, якими і є наведені вище норми закону щодо валюти зобовязання.

Таким чином, передбачених законом підстав для предявлення у випадку, що розглядається, позову про стягнення коштів в іноземній валюті та для задоволення відповідної вимоги немає.

Право кредитора на предявлення вимоги щодо стягнення боргу не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обовязку предявити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення позову повністю або в обґрунтованій і доведеній частині. Правова підстава для стягнення подвійної суми завдатку в іноземній валюті, оскільки щодо цього предявлено і вмотивовано позов, перевіряється судом безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення чи інші доводи.

Доводи відповідача щодо пропущення позивачем трирічної позовної давності у спорі (ст. 257, ст. 261 ч. 1, ст. 267 ч. 4 ЦК України) необґрунтовані, оскільки позов предявлено через неповні два роки після настання строку, в який належало укласти основний договір. Твердження сторони відповідача про те, що на початку 2014 року відповідач повідомив позивача про відмову від продажу квартири через предявлення до нього банком позову про звернення стягнення на квартиру як на предмет іпотеки (а.с. 68) по-перше, бездоказові і обізнаність із цим фактом сторона позивача заперечує, по-друге, і в разі здійснення таке повідомлення не впливає на право позивача предявити свої вимоги у час, визнаний ним доцільним, зокрема, і в трирічний строк після настання строку для укладення основного договору.

Окрім цього, посилання відповідача на перебування квартири в іпотеці на момент укладення попереднього договору (а.с. 69) без обумовлення цієї обставини в попередньому договорі вказує передусім на порушення принципів справедливості, добросовісності, розумності, недопущення зловживання цивільними правами та недопущення заподіяння шкоди іншим особам при здійсненні цивільних прав і виконанні цивільних обовязків.

У справі немає доказів відмови позивача від укладення основного договору ані внаслідок підвищення ціни квартири (що не ґрунтується на відповідних доказах і суперечить попередньому договору), ані з інших причин.

Твердження апелянта про те, що на укладання попереднього договору давав нотаріально посвідчену згоду чоловік відповідача ОСОБА_6 як співвласник квартири не ґрунтується на жодних доказах. У попередньому договорі теж відсутня вказівка на таку згоду. Поза тим, йдеться про договір, за яким не відбувався перехід права власності на нерухоме майно, водночас на підставі цього договору ОСОБА_3 отримала значні кошти.

Суд першої інстанції вищенаведеного в сукупності не врахував, безпідставно кваліфікував відносини, що виникли між сторонами, як правовідносини щодо завдатку і необґрунтовано стягнув за правилами завдатку в подвійному розмірі кошти в іноземній валюті. Поряд із цим, суд правильно встановив факти укладення попереднього договору, передачі за ним коштів та порушення договору відповідачем. Відповідач не довів відсутності своєї вини в порушенні зобовязання, що виникло з попереднього договору.

Беручи до уваги, що основний договір у строк, що був встановлений попереднім договором, не був укладений, зобовязання, встановлене попереднім договором, припинилося. Отже, перестала існувати підстава для сплати авансу, а за її відсутності аванс підлягає поверненню позивачу. Правовідносини виникли між сторонами саме з попереднього договору, для використання у розрахунках за яким та для подальшого зарахування в рахунок оплати вартості квартири іноземної валюти сторони законних підстав не мали. Тому відсутні правові підстави для стягнення авансу на користь позивача в іноземній валюті, водночас належить стягнути суму авансу в розмірі 520063,66 грн, що за обраним позивачем для визначення ціни позову офіційним курсом НБУ 100,00 дол. США/2600,3183 грн на 08.09.2017 є еквівалентом 20000,00 дол. США. В інших вимогах позову належить відмовити.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 3, 4 ЦПК України апеляцію відповідача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції, що не відповідає повною мірою вимогами ст.ст. 89, 263-265 цього Кодексу, скасувати, позов задовольнити частково відповідно до встановленого під час апеляційного розгляду справи. За результатом розгляду справи та з урахуванням сплаченого сторонами з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 належить стягнути 6000,00 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4000,00 грн таких судових витрат, тому в порядку, передбаченому ст. 141 ч. 10 ЦПК України, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_3 відповідну різницю в сумі 2000,00 грн.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 3, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Тячівського районного суду від 21 листопада 2018 року скасувати, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково, стягнути на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, грошові кошти в сумі 520063,66 грн (пятсот двадцять тисяч шістдесят три гривні 66 коп.), у інших вимогах позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2000,00 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 17 квітня 2019 року.

Судді