КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/5308/15-ц головуючий у І інстанції: Макаренко І.О. провадження 22-ц/824/898/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., суддів Сержанюка А.С., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_3, з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько малолітньої - ОСОБА_4, після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 та машиномісця НОМЕР_1 в паркінгу у будинку АДРЕСА_1.

Заповіту померлий не залишав.

До спадкоємців першої черги за законом належать батьки померлого, малолітня донька позивача та відповідач.

29 серпня 2014 року позивач в інтересах малолітньої ОСОБА_3 звернулась із заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори. Із заявою про прийняття спадщини після померлого також звернувся відповідач - ОСОБА_1

Батько та мати померлого відмовились від своєї частки у спадщині на користь своєї онучки - малолітньої ОСОБА_3

Постановою державного нотаріуса Другої державної нотаріальної контори від 20 лютого 2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно та спором, що виник між спадкоємцями.

Позивач просила визнати право власності на ѕ частки квартири АДРЕСА_1 та на ѕ частки машиномісць НОМЕР_1 в паркінгу у будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_4.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції з порушенням вимог ухвалено заочне рішення, оскільки неявка відповідача після оголошеної перерви не дає підстав для ухвалення заочного рішення, посилається на те, що в судовому засіданні 15 січня 2016 року, в якому було оголошено перерву до 17 лютого 2016 року приймав участь представник відповідача.

Як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог зазначає, що спірне майно створювалось внаслідок спільної праці ОСОБА_1 із її померлим чоловіком ОСОБА_4 та у більшій частині за її особисті кошти.

Зауважує, що нею був поданий зустрічний позов, частиною із вимог якого було визнання спірного майна спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4, визнання 7/10 частин вказаного майна за ОСОБА_1, який ухвалою від 17 лютого 2016 року був виділений в окреме провадження.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.

В судовому засіданні представники відповідача підтримали позицію викладену в апеляційній скарзі, представники позивача повністю погоджувались з рішенням місцевого суду та зазначали, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження, а саме після смерті ОСОБА_4, спадкоємцями першої черги за законом є його малолітня донька - ОСОБА_3, батьки померлого та дружина померлого - ОСОБА_1. Оскільки батьки померлого - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовились від своєї частки у спадщині на користь доньки померлого, тому ѕ спірного майна визнана за донькою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Місцевим судом встановлено, що 05 грудня 2008 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Згідно досліджених копій документів на підставі яких були оформлені та видані свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та машиномісця АДРЕСА_1, встановлено, що 06 листопада 2002 року між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_4 укладено договір №38 про пайову участь в будівництві комплексу житлових будинків по АДРЕСА_1.

Згідно умов вказаного договору, пайовик (ОСОБА_4.) приймає дольову участь в будівництві комплексу житлових будинків по АДРЕСА_1, а товариство передає пайовику квартиру та два місця у паркінгу.

Відповідно до квитанції від 07 листопада 2002 року КБ «Фінанси та кредит», ОСОБА_4 сплатив на рахунок ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» пайовий внесок згідно договору №38 від 06.11.2002 у повному обсязі в розмірі 335 815 грн. 20 коп.

Згідно додаткової угоди від 16.08.2005 до договору №38 про пайову участь у в будівництві між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_4, до пункту 2.2 договору внесено зміни, відповідно до яких ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» зобов'язується передати пайовику (ОСОБА_4.) в натурі два місця у паркінгу за НОМЕР_2 та чотирикімнатну квартиру на 4 поверсі за АДРЕСА_1.

13 вересня 2005 року між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_4 складено акт про те, що перший передав, а другий прийняв квартиру АДРЕСА_2. Аналогічний акт складено сторонами у той же день також щодо прийому-передачі паркомісць НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

Згідно довідки від 19 вересня 2005 року ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія», виданої на ім'я ОСОБА_4, грошовий внесок в сумі 335 815 грн. 20 коп. згідно договору №38 про пайову участь в будівництві від 06.11.2002 року.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч.7 ст.57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про власність», (в редакції яка діяла на момент спірних правовідносин), член житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно ст. 128 ЦК УРСР, яка діяла на момент спірних правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Доводи відповідача, щодо приватної власності на 7/10 частини спірно майна не заслуговують на увагу, оскільки факт спільного проживання її з ОСОБА_4 із 1996 року по лютий 2004 року та придбання спірного майна за спільні кошти, не підтверджується належними та допустимими доказами.

Крім того, у позові ОСОБА_1 щодо встановлення факту спільного проживання, ведення спільного господарства, визнання спірного у даній справі майна спільною сумісною власністю та виділення 7/10 частки у спільно нажитому майні - відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного суд м.Києва від 23 лютого 2018 року, яке залишено без змін апеляційним судом, у справі №761/6811/16-ц встановлено, що спірні квартира та паркомісця набуті ОСОБА_4 за його особисті кошти та є його особистою власністю.

Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із п. 9 ч. З ст. 124 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Отже, колегія суддів у відповідності до норм процесуального права приходить до висновку, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді цієї справи, зокрема доводи відповідача, щодо приватної власності на 7/10 частини спірно майна.

Згідно ч.1 ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті

Згідно ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними.

Згідно ч.4 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими,що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою ст. 1273 ЦК України.

Згідно ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та застосував норми матеріального права, визнавши за донькою в порядку спадкування після померлого право власності на ѕ спірного майна, оскільки батьки померлого ОСОБА_4 відмовились від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_3.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: