Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 642/8193/16-ц

провадження № 61-15426св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., МартєваС. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на постанову Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М., від 07 лютого 2018 року.

Встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у позивача кошти у сумі 25 000,00 доларів США строком на один рік та зобов'язався їх повернути протягом двох місяців з моменту звернення позивача за боргом. Зазначене підтверджується розпискою.

06 листопада 2016 року ОСОБА_6 направив на адресу ОСОБА_7 письмову вимогу про повернення грошових коштів, однак ця вимога відповідачем проігнорована, грошові кошти не повернені, пропозиції про погашення боргу від відповідача не надходили.

Таким чином, просив стягнути з відповідача на його користь у рахунок погашення боргу грошові кошти у розмірі 656 750,00 грн, що станом на 26 грудня 2016 року за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 25 000 доларів США.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму заборгованості в розмірі 656 750,00 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказам правомірність своїх вимог, тому позов підлягає задоволенню.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року скасоване та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції є необґрунтованим, та судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_6 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_6 посилається на порушення апеляційним судоми норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права та зазначає, що судом не враховано переривання перебігу строку позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2018 року, серед іншого, відкрите касаційне провадження у справі та витребувані матеріали справи з Ленінського районного суду м. Харкова.

24 травня 2018 року вказана справа передана на розгляд Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу, надісланому до Верховного Суду в червні 2018 року, ОСОБА_7 просить касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що 06 грудня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладений договір позики грошових коштів, який оформлений у вигляді боргової розписки, згідно з якою відповідач отримав у позивача в борг грошові кошти в сумі 25 000,00 доларів США строком на один рік та зобов'язався повернути кошти протягом двох місяців, з моменту звернення.

06 лютого 2013 року сторонами продовжено дію договору, про що свідчить запис у тексті розписки «Договоренности актуальны 06.02.13».

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 19 грудня 2017 року № 16827/25442 підпис від імені ОСОБА_7 в розписці від 06 грудня 2010 року від імені ОСОБА_7, під рукописним текстом розписки, праворуч від рукописного запису «06.12.10», а також підпис від імені ОСОБА_7 в розписці від 06 грудня 2010 року від імені ОСОБА_7, праворуч від рукописного запису «Договоренности актуальны», виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів ОСОБА_7

Задовольняючи позов та стягуючи всю суму заборгованості з позичальника, суд першої інстанції виходив з доведеності та правомірності позовних вимог.

Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого відповідач заявив клопотання у заяві про перегляд заочного рішення. Крім того, апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та не повідомлено належним чином відповідача про дату, час та місце судового розгляду, оскільки в матеріалах справи міститься повістка, яка повернулася до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права (у разі його порушення, невизнання або оспорювання) та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За відсутності порушення суб'єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб'єктивного права позовна давність застосовуватись не може.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, не звернув уваги на відсутність доказів направлення вимоги від 06 листопада 2016 року ОСОБА_7, оскільки у матеріалах справи міститься лише копія вимоги, однак докази надіслання її боржнику матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи цей спір та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на те, що у договорі позики сторони визначили строк повернення коштів у двомісячний термін з моменту звернення позивача з вимогою про повернення боргу. Таким чином, суд апеляційної інстанції не визначив момент коли позивач звернувся до відповідача з відповідною вимогою, тобто не встановив часу з якого почався перебіг строку позовної давності.

Крім того, суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам статті 367 ЦПК України, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, зосередився на застосуванні наслідків спливу позовної давності, у зв'язку з чим не здійснив перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції, не встановлено зазначених обставин і судом першої інстанції.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. За викладених обставин судові рішення постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Скасувати постанову апеляційного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська