Справа № 309/410/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ОСОБА_1

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/410/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про визнання грошових коштів обєктом спільної сумісної власності подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тячівського районного суду від 14 листопада 2018 року, повний текст якого складено 23 листопада 2018 року, головуючий суддя Чопик В.В., -

встановив:

16.02.2018 ОСОБА_2 предявила до ОСОБА_3 позов про визнання грошових коштів обєктом спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Тячівського районного суду від 05.06.2018 залучено до участі в справі ОСОБА_4 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Позов мотивувався наступним.

Позивач ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_3 з 1997 року і до дня предявлення позову проживають однією сімєю, перебувають у фактичних шлюбних відносинах і мешкають разом у будинку № 14 по вул. Малій в с. Сокирниця Хустського району. Сторони ведуть спільне господарство, мають спільний заробіток і спільний сімейний бюджет. Довідкою Королівської селищної ради Виноградівського району від 22.11.2016 № 4372 стверджується, що відповідач не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишня вул. Котовського) в смт. Королево Виноградівського району. Цей будинок належить батькові відповідача ОСОБА_3

Під час спільного проживання сторін відповідач за договором купівлі-продажу, укладеним 05.12.2011 із продавцями ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8, придбав за їхні спільні грошові кошти квартиру АДРЕСА_1. Право власності на придбану за 13000,00 дол. США квартиру було зареєстровано 06.12.2011 за відповідачем ОСОБА_3

Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 60 ч.ч. 1, 2, ст. 61 ч.ч. 1, 2, ст. 63 ч. 1, ст. 69 ч. 1, ст. 70 ч. 1 СК України, ст. 368 ч. 3 ЦК України щодо належності, за загальним правилом, майна, придбаного подружжям під час шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, на імя кого з подружжя таке майно було придбане чи було внесене грошовими коштами, позивач ОСОБА_2 просила визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 (ід. код НОМЕР_1) і ОСОБА_3 (ід. код НОМЕР_2) грошові кошти в сумі 13000,00 дол. США, за які була куплена квартира АДРЕСА_2.

Рішенням Тячівського районного суду від 14.11.2018 позов задоволено, визнано обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 13000,00 дол. США, за які була куплена квартира АДРЕСА_2.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості, доведеності, визнання позову відповідачем та з наявності правових підстав для визнання права спільної сумісної власності сторін за правилами власності подружжя на 13000,00 дол. США, що за них була придбана квартира.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване, у скарзі наводить такі доводи.

Суд не взяв до уваги, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 02.06.2015 уклали шлюб, який не був розірваний на час предявлення позову. До укладення шлюбу вони тривалий час (приблизно з 2011 року) перебували у фактичних шлюбних стосунках, а з 2014 року проживали в спірній квартирі. Квартира є постійним місцем проживання та єдиним житлом як апелянта, так і доньки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є інвалідом з дитинства. Жодних сумнівів щодо належності квартири ОСОБА_3 не було.

15.01.2016 ОСОБА_3 подарував квартиру ОСОБА_4, право власності обдарованої на квартиру зареєстровано.

ОСОБА_3 познайомився з ОСОБА_2 і вони разом мають намір позбавити апелянта права власності на квартиру, для чого ініціювали ряд позовів.

Суд не мав правових і фактичних підстав встановити, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 «з 1997 року по теперішній час проживають у фактичних шлюбних відносинах, проживають у ІНФОРМАЦІЯ_3». Зокрема, такий факт не може обґрунтовуватися лише визнанням сторін і довідкою Королівської селищної ради, а наявними в справі документами підтверджується, що 20.01.2000 ОСОБА_2 розірвала шлюб із ОСОБА_10, у свою чергу, ОСОБА_3 17.05.2001 розірвав шлюб із ОСОБА_11, при цьому, свідоцтво про розірвання шлюбу отримав лише 27.05.2008. Таким чином, у період, зазначений судом, сторони у відповідний час перебували в інших шлюбах і в силу положень ст. 74 СК України не могли бути визнані такими, що в цей час проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу. Визнання зазначеного факту позивачем і відповідачем не могло братися до уваги судом, оскільки суперечить закону та порушує права апелянта. До того ж, ані ОСОБА_2, ані ОСОБА_3 не брали участі в судовому засіданні, відповідні обставини визнавали їх представники, при цьому, представник позивача ОСОБА_12 не мав повноважень на участь у справі, оскільки строк дії виданої йому довіреності закінчився.

Періодичне проживання разом ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у певні періоди часу, якщо й припустити можливість такого, за відсутності інших ознак сімї та доказів про це, не є достатнім у розумінні ст. 74 СК України для визнання факту проживання сімї без реєстрації шлюбу. Фактичні шлюбні відносини цих осіб відповідно до закону не встановлені, судового рішення, яке би встановлювало такий факт, немає.

Довідки Королівської селищної ради та Сокирницької сільської ради, якими обґрунтовувався позов, не є достовірними, складені зі слів зацікавлених осіб і готувалися у період підготовки позову.

Таким чином, суд не мав жодних підстав визнавати грошові кошти в сумі 13000,00 дол. США спільною сумісною власністю сторін, які не є подружжям і не проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. Сторони не надали ніяких доказів придбання спірної квартири за спільно набуті кошти, у справі немає ніяких доказів власне набуття ними таких коштів і розпорядження ними.

Насамкінець, за договором купівлі-продажу квартира була придбана за 13765,00 грн, а не за 13000,00 дол. США, рішення не містить мотивації в цьому контексті можливості визнання права власності на 13000,00 дол. США. Визнання права власності на майно, кошти, які не існують, неможливе, у справі фактично відсутній реальний предмет позову.

Апелянт просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_13, вказує на її необґрунтованість, просить закрити апеляційне провадження за скаргою. На обґрунтування своєї позиції сторона посилається загалом на обставини, якими мотивувався позов, на визнання сторонами фактів спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1997 року, придбання квартири за 13000,00 дол. США та на визнання позову відповідачем, яке, на думку сторони, відповідає вимогам закону. Відповідач вважає також, що визнання спірних коштів спільною сумісною власністю подружжя жодним чином не порушує прав третьої особи ОСОБА_4, яка не мала стосунку до цих коштів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника третьої особи ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_14, яка апеляцію підтримала, позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_12, відповідача ОСОБА_3 та його представника адвоката ОСОБА_13, які скаргу не визнали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи учасників процесу, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Позов ОСОБА_2 про визнання обєктом спільної сумісної власності подружжя грошових коштів у сумі 13000,00 дол. США, за які була куплена квартира АДРЕСА_2, ґрунтувався на правовій позиції, відповідно до якої квартира була придбана відповідачем ОСОБА_3 під час спільного проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, а відтак наявні правові підстави для визнання вказаних коштів спільною сумісною власністю подружжя. Така правова позиція та рішення суду, який з огляду також на визнання відповідних фактів сторонами та визнання позову відповідачем погодився з нею, не ґрунтуються на законі, доказах і не відповідають обставинам справи.

За приписами ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11-16, 316-319, 321, 328, 382, Глава 29 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), право власності грошові кошти та на нерухоме майно, в тому числі, на квартиру, набувається в порядку, визначеному законом, і лише як таке підлягає захисту, рівно як захисту підлягає лише законний майновий інтерес, зокрема, щодо набуття грошових коштів і майна у власність.

Встановлено, що ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з ОСОБА_10, реєстрацію розірвання шлюбу між ними проведено Відділом РАГС Хустського РУЮ Закарпатської області 20.01.2000, цього ж дня ОСОБА_15 отримала Свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 4, 57). ОСОБА_3 перебував в шлюбі з ОСОБА_11, реєстрацію розірвання шлюбу між ними проведено Відділом РАЦС Виноградівського РУЮ Закарпатської області 17.05.2001, а 27.05.2008 ОСОБА_3 отримав Свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 5, 59).

02.06.2015 ОСОБА_3 уклав шлюб із ОСОБА_4, шлюб був зареєстрований Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Тячівського РУЮ Закарпатської області за актовим записом № 91 (а.с. 31). Рішенням Виноградівського районного суду від 15.05.2018 у справі № 299/342/18, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 15.06.2018, шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано за позовом останньої.

КШС України (ст.ст. 2, 6, 6-1, 13, 17, 44), який діяв до 01.01.2004, установлював, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану; тільки такий шлюб породжує права і обовязки подружжя; при здійсненні прав і виконанні обовязків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержувати законів, поважати загальнолюдські принципи; не допускається укладення шлюбу між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі; шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до СК України, який набрав чинності з 01.01.2004, сімя створюється на підставі шлюбу, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 ч.ч. 2, 4); особи, які проживають однією сімєю, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі (ст. 9 ч. 2); шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя (ст. 21 ч.ч. 1, 2); якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 ч. 1). До набрання чинності СК України правовий інститут проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений.

Рішенням суду факт проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у певний період однією сімєю без реєстрації шлюбу в розумінні ст. 74 СК України не встановлювався, не було предметом позову встановлення такого факту і в справі, що розглядається. Довідки органів місцевого самоврядування, на які в обґрунтування підстав позову посилався позивач, самі по собі не є доказами проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу в юридичному розумінні та можуть оцінюватися як докази певних обставин у спорі саме з відповідним предметом, який в даній справі відсутній.

Наведені вище обставини та положення закону виключали для ОСОБА_2 і ОСОБА_3 можливість настання правових наслідків у вигляді набуття прав і обовязків, зокрема, майнових (ст.ст. 22, 23, 25, 27-29 та ін. норми КШС України, ст.ст. 60, 61, 63-66, 69-74 та ін. норми СК України), що належать подружжю. В будь-якому разі, посилання для досягнення мети позову на неправомірну підставу проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу в періоди часу, коли одна зі сторін або обидві сторони перебували в іншому шлюбі, недопустиме.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 05.12.2011 і посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_16 за реєстровим № 735, ОСОБА_3 купив у ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 і ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7). За умовами договору:

продаж вчинено за погоджену сторонами суму у 13765,00 грн, при цьому, сторони засвідчили, що вони обізнані з рівнем ринкових цін на аналогічні квартири, визначена за їхнім розсудом вартість квартири є справедливою і відповідає дійсній вартості (п. 4);

сторони підтвердили факт повного розрахунку за квартиру на момент посвідчення договору (п. 5);

покупець довів до відома продавця, що у шлюбі не перебуває, а грошові кошти, що витрачаються на придбання квартири, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю і особи, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на ці грошові кошти (чи на їх частку), в тому числі, відповідно до ст.ст. 65, 74 СК України, відсутні (п. 7).

Договір купівлі-продажу від 05.12.2011 укладений у нотаріальній формі (ст. 203 ч.ч. 1, 4, ст. 205 ч. 1, ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п. 4, ст. 209, ст. 639 ч. 1, ст.ст. 655, 657 ЦК України), з його змісту, що відображає дії сторін, убачається, що вони виконували при укладанні договору вимоги, зокрема, ст. 202 ч.ч. 1, 4, ст. 203 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 626-628, 638 ЦК України). Договір потяг обумовлені ним правові наслідки (ст. 203 ч. 5 ЦК України), покупець набув право власності на нерухоме майно. Договір є чинним, даних про оспорювання його судовим порядком немає, правомірність договору та набуття права власності презюмуються, договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України).

Розрахунок за договором проведений у гривнях за ціною, визначеною в законному платіжному засобі за розрахунками на території України грошовій одиниці України гривні (ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України). У справі відсутні будь-які докази, які б могли слугувати підставами для висновку про наявність у сторін договору купівлі-продажу права для здійснення відповідно до закону (ст. 192 ч. 2, ст. 533 ч. 3 ЦК України, ст. 2 ч. 2, ст. 5 ч. 2 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю») розрахунків за договором в іноземній валюті (зокрема, в доларах США) та про фактичне здійснення таких розрахунків.

Таким чином, факт оплати покупцем придбаного за договором купівлі-продажу від 05.12.2011 майна, тобто, факт виконання ним вимог ст. 526, ст. 692 ч.ч. 1, 2 ЦК України, зафіксований чинним договором, який одночасно є й підтвердженням продавцем прийняття повного виконання зобовязання та розрахунку в гривні, підтвердженого письмовим документом (ст. 545 ч. 1, ст. 1087 ч. 1 ЦК України), а, отже, є належним, допустимим, достовірним і достатнім письмовим доказом, підписаним обома сторонами (ст.ст. 76-80, 95 ЦПК України).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали 15.01.2016 договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_16 за реєстровим № 27, на підставі якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, право власності обдарованої на майно було зареєстроване цього ж дня (а.с. 32-34). Третя особа ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка є інвалідом, зареєстровані в зазначеній квартирі (а.с. 37-39, 42-45).

Повне або часткове визнання позову є правом відповідача (ст. 49 ч. 2 п. 1, ст. 206 ч. 1 ЦПК України). Поряд із цим, цивільним процесуальним законом установлені правила, відповідно до яких до ухвалення судового рішення у звязку з визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ст. 206 ч.ч. 2, 4 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Визнання відповідачем ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діяла адвокат ОСОБА_13, позову та визнання в порядку ст. 82 ч. 1 ЦПК України цією стороною і позивачем ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діяв адвокат ОСОБА_12, обставин щодо проживання однією сімю без реєстрації шлюбу з 1997 року, були покладені судом першої інстанції в основу рішення про задоволення позову, визнання відповідачем позову було прийняте судом. Суд врахував у рішенні, серед іншого, що доказів, які б спростовували факт придбання квартири за спільні сумісні кошти сторін у розмірі 13000,00 дол. США, суду не було надано. Третя особа ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діяв адвокат ОСОБА_20, заперечувала проти задоволення позову, вказувала, зокрема, на відсутність доказів придбання квартири за належні сторонам 13000,00 дол. США.

Апеляційний суд констатує також, що у справі відсутні будь-які докази наявності як у ОСОБА_2, так і у ОСОБА_3 13000,00 дол. США на час придбання останнім квартири у гр-н ОСОБА_7, докази щодо джерела походження таких коштів, часу їх набуття тощо.

Колегія суддів виходить із того, що шляхом визнання відповідних фактів і обставин у порядку ст. 82 ч. 1 ЦПК України не можуть бути спростовані, заперечені належно укладений, чинний, не оспорений і обовязковий для виконання договір, яким врегульовані відповідні майнові стосунки, та правовідносини, що правомірно виникли з цього договору. Установленим процесуальним порядком належність, допустимість, достовірність і достатність письмового договору як доказу щодо факту розрахунку між його сторонами, що повинен підтверджуватися письмово, не спростована, усна заява про розрахунок в іноземній валюті за наявності такого не спростованого письмового доказу не може мати над ним переваги і не може братися до уваги, хоча б і була зроблена у формі визнання в суді певної обставини. Протилежне суперечить закону, порушує презумпцію правомірності правочину, принципи правової визначеності, сталості, стабільності цивільних, зокрема, договірних і майнових, правовідносин, а також суперечить правилам доказування в цивільному процесі. Крім того, таке визнання певних обставин вочевидь повинно було оцінюватися судом у контексті наявності чи відсутності обґрунтованого сумніву щодо їх достовірності. Так само й визнання позову може бути прийняте судом лише в разі, якщо таке не суперечить закону та не порушує права інших осіб.

Таким чином, визнання відповідних обставин обома сторонами та визнання позову відповідачем не узгоджується із вимогами закону ані щодо проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, ані щодо розрахунків за договором купівлі-продажу в іноземній валюті. Це порушує й права третьої особи, яка є власником квартири та з огляду на судові спори з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо права власності на вищезгадану квартиру, в тому числі, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_21 (справа № 307/3284/16-ц) про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору дарування квартири, скасування реєстрації права власності та скасування реєстрації в квартирі, не визнає таких обставин, передбачає можливість створення додаткових підстав для ревізії її права власності. Визнання певних обставин представником позивача адвокатом ОСОБА_12 вчинене, крім іншого, поза межами його повноважень, які згідно з довіреністю ОСОБА_2 від 17.07.2017 закінчилися 16.07.2018 (а.с. 108), тож ця особа не мала права здійснювати представництво на час вчинення відповідних процесуальних дій і вирішення позову судом першої інстанції (ст.ст. 62, 64 ЦПК України, ст.ст. 237, 244, 247, ст. 248 ч. 1 п. 1 ЦК України).

Тож факт придбання спірної квартири за 13765,00 грн, який випливає з чинного договору, не був спростований, а не позов не міг бути задоволений на підставі вчиненого в наведений спосіб визнання сторонами певних обставин і визнання позову відповідачем. Суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам у справі, передусім, відповідному договору у взаємозвязку з іншими доказами та обставинами справи, і не мав належних правових підстав для прийняття визнання позову. За цих умов, сторони не могли бути звільнені від обовязку доказування відповідних обставин, суду належало постановити ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжити судовий розгляд без його врахування, чого не було зроблено.

Залишив суд поза увагою й те, що вимогу про визнання права власності може бути предявлено щодо обєкта цивільних прав (речі, майна, грошових коштів) який реально існує, є оборотоздатним (ст.ст. 177-179, 190, 192 ЦК України). Попри те, що доказів існування спірних 13000,00 дол. США на час предявлення позову та вирішення його судом першої інстанції немає як таких, слід враховувати, що коли йдеться про кошти, які слугували платою (розрахунком) за майно в договорі купівлі-продажу, то зі здійсненням такого розрахунку кошти переходять у власність продавця, натомість у власність покупця переходить відповідний майновий обєкт. Тож указаних коштів як предмета спору не існує, таким предметом за відповідних умов може бути придбане за ці кошти майно. Окрім цього, питання про право власності на гроші (відповідний спір) не може вирішуватися без участі їх дійсного власника.

Відтак, рішення суду першої інстанції про задоволення безпідставного та недоведеного позову ухвалене внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, рішення не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, тому на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду скасувати, в позові відмовити

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити, рішення Тячівського районного суду від 14 листопада 2018 року скасувати, у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання грошових коштів обєктом спільної сумісної власності подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 5187,00 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору з апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 24 квітня 2019 року.

Судді