Провадження № 22-ц/801/960/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 травня 2019 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів Войтка Ю.Б., Панасюка О.С.

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2019 року, ухвалене суддею Бойко В.М., повний текст якого складено 19 березня 2019 року

в справі №127/18557/18

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до ОСОБА_2 (відповідач)

про поділ спільного майна,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 31 серпня 2012 року по 22 вересня 2017 року вони із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого спільно нажили кошти в розмірі 40600 грн, які вона просила поділити, стягнувши з відповідача Ѕ частину.

З урахуванням заяви про уточнення та зменшення позовних вимог від 19.11.2018 позивач просила визнати кошти в сумі 17973 грн, які внесені відповідачем за заявами про страхування життя до ПрАТ «MetLife» спільно нажитими коштами, поділити вказану суму, виділивши кожному на праві власності кошти в сумі 8986 грн 50 коп., стягнути з відповідача на її користь 8986 грн 50 коп., що становлять Ѕ частину спільно нажитого майна.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції в порушення норм матеріального права не визнав кошти внесені відповідачем за накопичувальним договором страхування спільним майном подружжя, а тому протиправно відмовив у позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року встановлено в розмірі 1921 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192100 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду від 22 вересня 2017 року було розірвано шлюб, укладений між сторонами у справі 31 серпня 2012 року.

В період перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_2 укладались договори страхування життя із ПрАТ «MetLife», за якими страхувальником вносились страхові премії на загальну суму 17973 грн, які позивач просить визнати спільним майном подружжя та стягнути на її користь Ѕ частину цих коштів.

Спір між сторонами виник з приводу поділу спільно нажитого майна подружжя, який регулюється нормами Сімейного Кодексу України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно з частиною 2 статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже законом встановлено презумпцію належності майна на праві спільної сумісної власності подружжю в разі його придбання в період шлюбу, а відтак той з подружжя, хто вимагає визнати майно особистою приватною власністю, має цю презумпцію спростувати шляхом подання належних і допустимих доказів наявності обставин, що передбачені статтею 57 СК України, зокрема, що майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 2 статті 61 СК України встановлено, що заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому і речі, придбані за рахунок таких доходів, також набувають статусу об`єктів спільної сумісної власності, а не є особистою приватною власністю кожного із них.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

За загальним правилом статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК)

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, страхові виплати в межах страхових сум за добровільним особистим страхуванням вони не отримували.

Натомість позивач ОСОБА_1 просила визнати спільно нажитими коштами за час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 страхові суми, внесені останнім за договорами страхування до компанії «MetLife» в сумі 17973 грн., і стягнути Ѕ частину з них, а саме 8986,50 грн. на її користь.

При цьому позивач посилається на лист ПрАТ «MetLife» від 16.10.2018 року (а.с. 134) про те, що:

за страховим полісом №100309921 відповідачем внесено 09.12.2015 - 3419 грн., 10.11.2016 - 3752 грон., а всього 7171 грн.;

за страховим полісом №100309922 відповідачем внесено 09.12.2015 - 580 грн., 10.11.2016 - 632 грн., а всього 1212 грн.;

за страховим полісом №100262439 відповідачем внесено 01.12.2015 2943 грн., 25.12.2015 - 3170 грн., 15.12.2016 - 3477, а всього 9590 грн.

Матеріалами справи дійсно підтверджено укладення ОСОБА_2 ряду договорів страхування життя, три з яких були чинними на момент надання страховиком вищевказаної відповіді, а решту - припинили свою дію у зв`язку з несплатою чергової заборгованості.

Так, чинними є:

договір страхування життя, укладений шляхом заповнення заяви про страхування №94476247 й випуску страхового поліса №100309921 з початком дії договору 24.11.2015 року, відповідно до якого страхувальником і застрахованою особою є ОСОБА_2 (а.с. 136-138);

договір страхування життя, укладений шляхом заповнення заяви про страхування №94476248 й випуску страхового поліса №100309922 з початком дії договору 24.11.2015 року, відповідно до якого страхувальником і застрахованою особою є ОСОБА_2 ;

а також договір страхування, укладений шляхом заповнення заяви про страхування №94341763 й випуску поліса страхування №100262439 з початком дії 28.12.2014, відповідно до якого страхувальником є ОСОБА_2 , а застрахованою особою - ОСОБА_3 (донька сторін).

Крім того, відповідно до полісів страхування ОСОБА_1 є вигодонабувачем за ними у випадку смерті застрахованих осіб ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як їх дружина і мати відповідно.

Згідно з статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 1 Закону України від 07.03.1996 №85/96-ВР «Про страхування» страхуванням є вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані, в тому числі з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування) - частина 1 статті 4 Закону.

Страхування життя є видом особистого страхування, який передбачає обов`язок страховика здійснити страхову виплату згідно з договором страхування у разі смерті застрахованої особи, а також, якщо це передбачено договором страхування, у разі дожиття застрахованої особи до закінчення строку дії договору страхування та (або) досягнення застрахованою особою визначеного договором віку. Умови договору страхування можуть також передбачати обов`язок страховика здійснити страхову виплату у разі нещасного випадку, що стався із застрахованою особою, та (або) хвороби застрахованої особи. У разі, якщо при настанні страхового випадку передбачено регулярні послідовні довічні страхові виплати (страхування довічної пенсії), обов`язковим є передбачення у договорі страхування ризику смерті застрахованої особи протягом періоду між початком дії договору страхування та першою страховою виплатою з числі довічних страхових виплат. В інших випадках передбачення ризику смерті застрахованої особи є обов`язковим протягом всього строку дії договору страхування життя (частина 6 статті 4 Закону).

Згідно з статтею 9 Закону страховою сумою є грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Страхові виплати за договором страхування життя здійснюються в розмірі страхової суми (її частини) та (або) у вигляді регулярних, послідовних виплат обумовлених у договорі страхування сум (ануїтету).

Водночас страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) в статті 10 Закону визначається як плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування.

З аналізу зазначених норм права випливає, що суми сплачених за договором страхування життя страхових премій не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як за своєю правовою природою вони не є майном, що було одержане за договором, а натомість є платою страхувальника за страхування, яка переходить у власність страховика, й надалі є основою формування грошових фондів, з яких здійснюються страхові виплати.

Встановлення того, чи на виконання умов договору страхування вносилися особисті кошти одного з подружжя, або ж спільні кошти дійсно має правове значення для подальшого визначення правового режиму майна - страхових виплат, що одержуються за таким договором.

Натомість позивач просить не встановити факт, що кошти, які вносилися на виконання умов договорів страхування відповідачем не належали йому особисто, а були їх спільною сумісною власністю, а визнати спільно нажитими вже внесені на виконання умов договорів страхування кошти, тобто такі, що вже перейшли у власність страховика, й здійснити їх розподіл, що не відповідає вищевказаним нормам матеріального права й правовій природі зазначених коштів.

Тому посилання апелянта на те, що її вимогою є нібито розподіл коштів внесених відповідачем за накопичувальним договором страхування, а не страхових внесків є безпідставними.

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: .М. Стадник
Судді: Ю.Б. Войтко О.С. Панасюк