ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року

м. Харків

справа № 645/3481/17

провадження № 22-ц/818/563/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

представник позивача: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

представник відповідача: ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2018 року, ухвалене суддею Бондарєвою І.В.),

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з ОСОБА_3, як з боржника, заборгованість за договором позики від 24.03.2016 року у розмірі 3 000 000 (три мільйона) гривень, на підставі статті 1049 ЦК України; проценти за користування позикою у розмірі 467342,47 грн. на рівні облікової ставки НБУ, з підстав, передбачених частиною 1 статті 1048 ЦК України та неустойку (пеню) у розмірі 3% річних у сумі 99 123, 29 грн., згідно статті 549 ЦК України, за період з 25.06.2016 року по 31.07.2017 року. Крім того, позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_5, яка є поручителем, заборгованість за договором позики від 24.03.2016 року у розмірі забезпеченого зобов'язання, що дорівнює 1000,00 грн., відповідно до положень статті 543, частин 1,2 статті 554 ЦК України.

Позов мотивовано тим, що 24 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач І.С. та зареєстровано у реєстрі за № 596. За умовами вказаного договору позикодавець надав позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 3 000 000 грн., а позичальник отримав грошові кошти та зобов'язався їх повернути до 24.06.2016 року на умовах, передбачених договором. В забезпечення виконання умов договору позики від 24.03.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір поруки від 24.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач І.С., за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати за належне виконання позичальником зобов'язань з договору позики від 24.03.2016 року у розмірі забезпеченого зобов'язання, що дорівнює 1000,00 грн.

Позивач виконав зобов'язання, надав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 3 000 000 грн. на строк до 24.06.2016 року, проте у вказаний у договорі строк ОСОБА_3 позику не повернув, ігнорує вимоги позивача щодо повернення суми позики, уникає особистих зустрічей та відмовляється виконувати умови договору позики. Враховуючи неналежне виконання позичальником та його поручителем умов договору позики, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 суму позики, проценти за користування позикою, неустойку (пеню), а з поручителя ОСОБА_5 - заборгованість у розмірі забезпеченого зобов'язання, визначеного договором поруки.

Представник позивача - ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були дружні довірливі стосунки, останній позичав гроші у позивача для ведення підприємницької діяльності, для чого приїздив до нього у Київ.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечував проти позову та вказував, що між ними дійсно були дружні стосунки. На даний час між ними виник спір, проте ОСОБА_3 вважає дії позивача шахрайством, з приводу чого він звернувся до правоохоронних органів. Вказав, що ані 24.03.2016, ані в інший день договір позики між ними не укладався та відповідачем не підписував, листів від позивача він не отримував, з ОСОБА_5 незнайомий та ніколи її не бачив.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Надала заяву про розгляд справи без її участі, яка містить прохання про прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2018 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24.03.2016 року у розмірі 3 000 000 (три мільйони) грн., проценти за користування позикою у розмірі 467342 (чотириста шістдесят сім тисяч триста сорок дві) грн. 47 коп., неустойку (пеню) у розмірі 99 123 (дев'яносто дев'ять тисяч сто двадцять три) грн. 29 коп., а всього стягнуто 3 566 465 (три мільйони п'ятсот шістдесят шість тисяч чотириста шістдесят п'ять) грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24.03.2016 року у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить про його скасування та закриття провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було встановлено факт отримання грошових коштів, не було досліджено правову природу цивільно-правових зобов'язань за договором позики від 24.03.2016 року, 24.03.2017 року між ОСОБА_1 як кредитором та ОСОБА_3 та договору поруки до договору позики від 24.03.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 як кредитором та ОСОБА_5

Вказує, що судом першої інстанції не було досліджено питання походження коштів ОСОБА_1, чи сплачено з коштів податки до державного бюджету.

Крім того, відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували автентичність підпису відповідача на вищевказаних договорах.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на належність і допустимість доказів, достатність та взаємний зв'язок цих доказів у їх сукупності, зокрема, у порушення вимог статті 12 ЦПК України та статті 129 Конституції України порушив принцип змагальності сторін та свободи в наданні ним и свої доказів, належним чином не перевіривши доводів позивача та заперечення відповідача.

Наголошує також на тому, що відповідач - 1 та відповідач - 2 є незнайомими, а суть залучення як співвідповідача ОСОБА_5 полягає у протиправному намірі позивача змінити підсудність справи. Вказане підтверджується тим, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.05.2017 року у справі № 753/7483/17 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики було повернуто позивачеві для подання до належного суду. При цьому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 у межах провадження у справі № 753/7483/17 були відсутні.

В судове засідання апеляційної інстанції відповідачі не з'явились, повістки на їх ім'я не повертаються без вручення, за телефоном зазначеним апелянтом слухавку ніхто не бере, сам апелянт рухом апеляційної скарги не цікавиться.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що справа тривали час знаходить в провадженні суду, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог.

Проте, колегія суддів повністю погодитися з таким висновком суду не може.

Згідно положень ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в п.3 ч.1 ст.3 та ст.627 ЦК України принцип свободи договору, відповідно до якого укладання договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини.

Окрім можливості вибору контрагента і визначення змісту договору, свобода договору включає також вільний вияв волі особи на вступ у договірні відносини; свобода вибору сторонами форми договору; право сторін укладати як договори, передбачені законом (поіменовані договори), так і договори, які законом не передбачені, але йому не суперечать (не- поіменовані); право сторін за своєю угодою змінювати, розривати або продовжувати чинність укладеного ними договору; визначати способи забезпечення договірних зобов'язань; можливість установлювати форми (міри) відповідальності за порушення договірних зобов'язань тощо.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 24 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач І.С., згідно умов якого, ОСОБА_3 отрима в борг грошові кошти в розмірі 3 000 000грн. строком на три місяці - до 24 червня 2016 року.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконав, грошові кошти у встановлений договором строк не повернув.

Згідно розрахунку позивача, заборгованість за договором позики станом на 31 липня 2017 року становить 3 566 465,60 грн., з яких: 3 000 000грн. - основна заборгованість; 467 342,47грн. - проценти за користування позикою, нараховані у розмірі облікової ставки НБУ, за період з 25 червня 2016 року по 31 липня 2017 року; 99 123,29 грн. - пеня, нарахована в розмірі 3% річних, за період з 25 червня 2016 року по 31 липня 2017 року.

Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов'язання. Зобов'язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті)

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Стаття 1051 ЦК України передбачає право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обов'язок довести зазначений факт покладений на позичальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Посилання відповідача, що судом не було встановлено факту отримання ним грошових коштів за договором позику, а також те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували автентичність підпису - безпідставні.

Згідно п.2.5 договору позики, згідно якого сторони підтверджують, що позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця гроші у розмірі 3000 000грн.

Більш того, договір позики є нотаріально посвідчений.

Згідно гл.3, 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5 (надалі - Порядок) при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом.

Нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Як вбачається із змісту договору позики, цей договір посвідчено приватним нотаріусом; договір підписано сторонами у його присутності; особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

Будь-яких доказів того, що спірний договір позики ОСОБА_3 не підписувався, останнім ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не надано; клопотання про призначення відповідної експертизи з цього приводу ОСОБА_3 також не заявлялося; договір у встановлену законом порядку недійним не визнаний.

Враховуючи те, що позичальник ОСОБА_3 не виконав свого зобов'язання та не повернув позикодавцю ОСОБА_1 у строк до 24 червня 2016 року позику у розмірі 3 000 000грн., тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача.

Що стосується стягнення відсотків, то колегія зазначає наступне.

Розмір відсотків за користування грошовими коштами у договорі позики сторонами не був визначений.

За умовами договору позики, сторони погодили, що позику надано до 24 червня 2016 року.

Враховуючи викладене право позикодавця нараховувати проценти за позикою припинилось після спливу визначеного договору строку позики - 24 червня 2016 року. Права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 24 червня 2016 року позивач не мав правових підстав для нарахування процентів.

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про те, що на користь позивача належить стягнути із відповідача проценти за користування грошовими коштами у розмірі 467 342,47грн. (за період з 25 червня 2016 року по 31 липня 2017 року) є помилковими та не ґрунтуються на вимогах закону.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування кредитом за період з 24 березня 2016 року по 24 червня 2016 року включно, тобто за три місяці, розмір яких становитиме149 467.21 грн.:

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Відсотки
24.03.201621.04.2016293 000 000.5.08
22.04.201626.05.2016353 000 000.8.20
27.05.201623.06.2016283 000 000.1.48
24.06.201624.06.201613 000 000.0016.516.51 352.46
Всього: 149 467.21

Що стосується стягнення пені, то колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позовних вимог в цій частині не має.

Як підставу для стягнення пені позивач посилається на вимог Закону України «Про захист прав споживачів, а саме на положення ч.5 ст.10 цього Закону - у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Разом з тим Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Однак, матеріали справи свідчать, що предметом даного позову є стягнення заборгованості за договором позики між фізичними особами, а тому застосування положень вказаного Закону до спірних правовідносин є безпідставним.

Також судом встановлено, що на забезпечення позичальником ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за договором позики від 24.03.2016 р., 24.03.2017 р. між ОСОБА_1 як кредитором та ОСОБА_5 як поручителем укладено договір поруки до договору позики від 24.03.2016 р., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Трач І.С. за реєстровим № 596, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалась відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником зобов'язань, що випливають (та/або випливатимуть) з Договору позики .

Згідно п.3.1 Договору поруки, поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов'язання. Але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розмір забезпеченого зобов'язання, зазначеного в п. 4 договору.

Пунктом 4 Договору поруки, визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником, згідно основного договору у сумі, що дорівнює 1000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України, в разі солідарного обов'язку відповідачів кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх відповідачів разом, так і будь-кого з них окремо. При цьому, відповідно до абз.2 ч.2 ст. 543 ЦК України солідарні відповідачі залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання останнім свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення обов'язку боржника.

Договір поруки був узгоджений та підписаний сторонами відповідно до вимог діючого цивільного законодавства.

Враховуючи, що боржник ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за договором позики не виконав, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 як з поручителя, зобов'язання, забезпечене договором поруки у розмірі 1000,00 грн.

Посилання апелянта на те, що відповідач - 1 та відповідач - 2 є незнайомими, а суть залучення як співвідповідача ОСОБА_5 полягає у протиправному намірі позивача змінити підсудність справи, колегією суддів не приймаються, оскільки будь-яких доказів того, що вищенаведений договір поруки визнаний недійсним, або оспорювався сторонами, матеріали справи не містять.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу заборгованості за договором позики від 24 березня 2016 року в розмірі 3 149 467,21грн., яка складається з: 3 000 000грн. - сума боргу; 149 467,21грн. - відсотки за користування позикою за період з 24 березня 2016 року по 24 червня 2016 року.

Згідно п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_3 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) суму боргу заборгованості за договором позики від 24 березня 2016 року в розмірі 3 149 467,21грн. (три мільйони сто сорок дев'ять тисяч чотириста шістдесят сім гривень 21коп.), яка складається з: 3 000 000грн. (три мільйони гривень 00коп.) - сума боргу; 149 467,21грн. (сто сорок дев'ять тисяч чотириста шістдесят сім гривень 21коп.) - відсотки за користування позикою за період з 24 березня 2016 року по 24 червня 2016 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко