ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1521/19 Справа № 207/3144/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І.М. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Демченко Е.Л.

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 травня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особа: Кам`янська міська рада про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

31 жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , просив, позбавити ОСОБА_1 у, батьківських прав у відношенні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з відповідача аліменти на його користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менш ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подачі позовної заяви до повноліття дитини, а також визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком (а.с.3-5).

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 травня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2016 року до повноліття дитини, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Цим же рішенням суду в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відмовлено (а.с.88-91).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішенні в цій частині про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи (а.с.99-104).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с.146-149).

Постановою Верховного Суду від 01 серпня 2018 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.201-205).

Перевіривши законність рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та з врахуванням Постанови Верховного Суду, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 жовтня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 квітня 2007 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.9).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

З червня 2006 року по 21 жовтня 2016 року малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав з матір`ю ОСОБА_1 , а з 21 жовтня 2016 року і на час слухання справи - з батьком ОСОБА_2

Встановлено, що ОСОБА_2 працює у ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Е. Дзержинського» м. Кам`янське з 14 січня 1999 року на посаді експедитора та отримує постійну заробітну плату (а.с.8).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов служби у справах дітей адміністрації Дніпровського району Кам`янської міської ради Дніпропетровської області від 27 жовтня 2016 року, квартира АДРЕСА_2 , двокімнатна. Умови проживання задовільні. В наявності водо-, газо-, енергопостачання, опалення автономне. Для виховання та розвитку дитини створені належні умови, зокрема, є окрема дитяча кімната, яка облаштована відповідно до віку та потреб дитини. У дитини в достатній кількості є одяг, взуття, продукти харчування та іграшки (а.с.21).

13 квітня 2017 року органом опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам`янської міської ради Дніпропетровської області надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.74-75).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що є підстави для визначення місця проживання дитини разом із батьком та стягнення відповідно з відповідача аліментів на утримання дитини, оскільки на час розгляду справи малолітній син сторін фактично проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 та таке рішення відповідає найкращим інтересам дитини та є законним.

В частині вирішення позовних вимог про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав судове рішення не оскаржується, тому в апеляційному порядку у цій частині не переглядається.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку має, бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час розгляду справи в суді першої інстанції мав повних 12 років та в судовому засіданні було з`ясовано його думку щодо визначення місця його проживання, і хлопчик висловив бажання проживати разом з батьком.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Колегія суддів звертає увагу, що мати дитини має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, а також дитина з дня народження та до 21 жовтня 2016 року проживала з матір`ю та була зареєстрована за її адресою проживання (а.с. 32), проте це не є причиною для відмови в задоволені вимог про визначення місця проживання дитини з батьком.

Доводи апеляційної скарги, що дитина ОСОБА_4 має захворювання сахарний діабет 1 типу, яким хворіє з 2012 року, у зв`язку з чим потребує постійного контролю у ендокринолога та педіатра, суворе дотримання режиму дня, харчуванням, дієтою та щоденним вживанням інсуліну, а тому йому заборонено як нервуватися, так і змінювати місце навчання, проживання та позашкільних занять, а саме: спортом чи іншими видами діяльності, без будь-яких на те неповажних причин, оскільки всі ці зміни можуть призвести до підвищення цукру в організмі дитини, що може вплинути на погіршення стану його здоров`я, колегія суддів приймає до уваги, проте, апелянтом не надано доказів, що позивач позбавлений можливості надавати дитині відповідну допомогу та, що зі сторони позивача чиняться дії на погіршення стану здоров`я дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 758/10772/16-ц зроблено висновок, що у разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, при наявності спору між батьками як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернення до суду із позовом про визначення місця проживання дитини.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. На даний час дитині - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилось 14 років, тому він може сам визначати своє місце проживання будь з ким з батьків, тому колегія суддів не вважає доцільним з`ясування думки дитини в судовому засіданні за участі психолога..

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 травня 2017 року в частині, що оскаржується - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді