КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №380/1533/18 Головуючий у І інстанції - Лісовенко П.І.
апеляційне провадження №22-ц/824/5433/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Порхун Олесі Павлівни на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 22 січня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Тетіївська районна державна адміністрація про визначення місця проживання дитини,

встановив:

В листопаді 2018 року ОСОБА_5 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що від спільного проживання з відповідачкою мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач самостійно утримує та виховує дитину, а відповідач не займається і не цікавиться дитиною, однак не дає згоди на проживання дитини з позивачем.

Просив суд, визначити місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з позивачем, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 22 січня 2019 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд не взяв до уваги пояснення позивача, в яких він зазначав, що вони з матір'ю дитини не дійшли згоди щодо місця проживання дитини.

Оскільки ОСОБА_4 іноді і говорить, що вона не проти, щоб дитина проживала з батьком, але разом з тим неодноразово погрожує забрати дитину від позивача назавжди, чого позивач дуже боїться.

Також, суд не дав оцінку показам свідків, які повідомили, що добре знають дитину, знають її батька. Підтвердили, що дитина доглянута, забезпечена, відвідує дитячий садочок, має всі умови для належного проживання та виховання.

Також, суд не взяв до уваги пояснення представника служби в справах сім'ї, яка надала письмовий висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, в якому зазначено про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком та пояснила, що мати за зареєстрованим місцем проживання в с. Голодьки не проживає, на виклики до Служби в справах сім'ї вона не з'являлась.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Крім цього, оголошення про виклик ОСОБА_4 у судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 23 квітня 2019 року було опубліковане на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Позивач та його представник не заперечували про розгляд справи за відсутності належним чином повідомленого відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони в справі перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_1.

Позивач та відповідач є батьками дитини: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2

Із копії довідки про склад сім'ї, виданої 17 жовтня 2108 року №1422 виконавчим комітетом Кашперівської сільської ради встановлено, що позивач ОСОБА_5 та його син ОСОБА_5 зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1.

Факт проживання позивача із сином також підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 09 жовтня 2018 року.

Із висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, виданого Тетіївською районною державною адміністрацією Київської області 12 грудня 2018 року №07-13/2328 вбачається, що ОСОБА_2. та малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживають та зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1.

Батько приймає участь у вихованні дитини, тому, вважають за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_5, за адресою: АДРЕСА_1

Із листа служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, адресованого службі у справах дітей Тетіївської районної державної адміністрації 08 січня 2019 року №25, вбачається, що ОСОБА_4 щодо питання встановлення місця проживання її малолітнього сина повідомила, що між нею та батьком дитини є домовленість про те, що син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживає з його батьком, а вона забирає його на вихідні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутній спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому права позивача ОСОБА_2. відповідачем не порушені.

Однак, з висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з частинами 2,8,9,10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Такого висновку прийшов Верховний Суд, виклавши його у постанові від 04 квітня 2018 року (справа №756/2109/16).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, допустив суттєву неповноту у з'ясуванні обставин справи, відмовивши у задоволенні позову з тих підстав, що відсутній спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, не перевірив та не спростував належними доказами доводи позивача ОСОБА_2., не здійснив оцінку середовища проживання дитини, не перевірив, яку роль у житті дитини відіграє батько.

Колегією суддів при розгляді справи надано оцінку доказам наявним в матеріалам справи, а саме характеристиці на ім'я позивача ОСОБА_2., довідці про склад сім'ї, акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, акту соціального інспектування, а також висновку Тетіївської районної державної адміністрації Київської області від 12 грудня 2018 року №07-13/2328.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що існують законні підстави для визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_2., у зв'язку з чим, рішення Тетіївського районного суду Київської області від 22 січня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з вимогами п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Порхун Олесі Павлівни задовольнити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 22 січня 2019 року скасувати та прийняти по справі постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Тетіївська районна державна адміністрація про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з його батьком, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 25 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба