14.02.2019 227/3933/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Хандуріна В.В.

при секретарі Данилко Л.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Бажинової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Добропілля в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_1, до Білозерської міської ради Донецької області, третя особа Служба у справах дітей Добропільської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області в інтересах ОСОБА_3 з позовом до Білозерської міської ради Донецької області, третя особа Служба у справах дітей Добропільської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач уточнив, виклавши позовну заяву в новій редакції 17 вересня 2018 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право власності на житло 1/2 частини зазначеної квартири належить позивачу, інша 1/2 частини належить сину позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач разом зі своїм сином зареєстрований у вказаній квартирі. Однак позивач ОСОБА_3 не проживає у вказаній квартирі з 2015 року, оскільки виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, де 11 січня 2016 року отримав свідоцтво учасника програми по підтримці добровільного переселення в Російську Федерацію і тимчасово, до 10.09.2018 року, зареєстрований в АДРЕСА_1, у зв'язку з чим останній вже протягом 3-х років не несе будь-яких витрат на утримання квартири та на оплату витрат житлово-комунальних послуг, всі витрати на утримання квартири та витрати по оплаті житлово-комунальних послуг несе представник позивача ОСОБА_1 Факт того, що позивач не проживає у належній йому квартирі, підтверджується також відповідним актом. Представник позивача 29 серпня 2018 року на підставі довіреності звернулася до Білозерської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання її сина ОСОБА_3 та його неповнолітнього сина ОСОБА_3, але 31 серпня 2018 року їй було відмовлено в знятті з реєстрації місця проживання на підставі п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207. На підставі викладеного позивач просить визнати себе та свого неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Білозерську міську раду зняти їх з реєстраційного обліку за цією адресою.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2018 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, позивачу було надано строк для усунення недоліків. У зв'язку з тим, що недоліки, зазначені в ухвалі суду, позивачем усунуті не були, ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2018 року позовну заяву було визнано неподаною та повернуто позивачу.

Згідно постанови Донецького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_1, було задоволено, ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2018 року було скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином, надіслав до суду клопотання з проханням розглядати справу без

участі представника Білозерської міської ради, рішення просить винести на розсуд суду.

Представник третьої особи Бажинова О.М. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог в частині визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, неповнолітнього ОСОБА_3, 2007 року народження, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки такі дії суперечитимуть інтересам дитини. Окрім того, неповнолітній ОСОБА_3 є співвласником житлового приміщення. Відомостей щодо наявності у неповнолітнього іншого житла або реєстрації іншого місця його проживання в Україні в матеріалах справи немає. У зв'язку з чим, представник третьої особи просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, з`ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що представник позивача ОСОБА_1 є матір'ю позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого ІНФОРМАЦІЯ_5 Білозерською міською радою м. Добропілля Донецької області (а.с. 42).

Представник позивача ОСОБА_1 наділена відповідними повноваженнями, зокрема, на представництво інтересів свого сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, в судових органах, а також на проведення будь-яких реєстраційних дій в органах всіх форм власності, що підтверджується нотаріально посвідченими копіями довіреностей: № 34АА2434747 від 24 серпня 2018 року (а.с. 39) та № 34АА2434748 від 24 серпня 2018 року (а.с. 40), вірність яких оригіналам засвідчено приватним нотаріусом Добропільського районного нотаріального округу Молодняк О.В. 29 серпня 2018 року.

Сам позивач ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який було розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2010 року (а.с. 29).

Від зазначеного шлюбу позивач має неповнолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого 18 квітня 2007 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції (а.с. 43).

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 жовтня 2012 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженку м. Миколаїв, було позбавлено батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3, народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 53).

Згідно копії розпорядження органу приватизації від 05.01.2012 року № 778/2606, прохання ОСОБА_3 - наймача квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, було задоволено і передано вказану квартиру в спільну часткову власність (а.с. 46).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 05 січня 2012 року, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 - 1/2 частина та члену його сім'ї - ОСОБА_3 - 1/2 частина (а.с. 45). Право власності на вищевказану квартиру зазначеним особам підтверджується також копією Витягу про державну реєстрацію прав № 33140373, виданого Добропільським бюро технічної інвентаризації (а.с. 47), а також копією технічного паспорту (а.с. 48-50).

Згідно акта від 15.08.2018 року, складеного працівниками ПП "БРЕС "Прогрес", за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_6, 1980 року народження, не проживає більше 3 років, на даний час проживає в РФ (а.с. 51). Факт перебування позивача ОСОБА_3 на території Російської Федерації підтверджується копією свідоцтва учасника державної програми з надання сприяння добровільному переселенню в Російську Федерацію співвітчизників, які проживають за кордоном (а.с. 54-55). Окрім того, позивач тимчасово, а саме до 10 вересня 2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 56).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 29 серпня 2018 року представник позивача ОСОБА_1 звернулася до Білозерської міської ради із заявою про зняття з реєстраційного обліку, у якій просила зняти з реєстраційного обліку її сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, та його неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, на підставі довіреності від 24 серпня 2018 року за № 34АА2434747, виданою нотаріусом м. Калач-на-Дону Волгоградської області РФ (а.с. 67).

Виконавчий комітет Білозерської міської ради м. Добропілля своїм листом від 31.08.2018 року № 02/02-1208 відмовив ОСОБА_1 у знятті з реєстраційного обліку зазначених осіб, оскільки нею не було надано документи, передбачені п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року (а.с. 68).

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача ОСОБА_1, яка наділена відповідними повноваженнями, зокрема, на вчинення будь-яких реєстраційних дій від імені свого сина - позивача по справі ОСОБА_3, не оскаржувала дії органу місцевого самоврядування - Виконавчого комітету Білозерської міської ради щодо відмови у здійсненні зняття з реєстраційного обліку позивача та його неповнолітнього сина.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, з наданих представником позивача до суду документів вбачається, що позивач ОСОБА_3 та його неповнолітній син ОСОБА_3 є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що фактично позивач пред'являє позов до самого себе, оскільки просить позбавити себе та свого неповнолітнього сина права користування належним останнім на праві спільної часткової власності майном, тобто безпідставно позбавити одного з невід`ємного від права власності правомоччя. Вказане є неприпустимим.

З аналізу вищенаведених норм ЦК України вбачається, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, якими передбачено позбавлення права користування житловим приміщенням, не поширюються на спірні правовідносини, оскільки останні врегульовані положеннями ст.ст. 319, 321 ЦК України.

Окрім того, стосовно позбавлення права користування житловим приміщенням малолітнього ОСОБА_3, 2007 року народження, який також є співвласником квартири, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Стаття 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що держава забезпечує дітей правом на проживання, діти членів сім'ї наймача або членів його сім'ї мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Права неповнолітніх підлягають захисту на підставі п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей".

Відповідно до статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" для вчинення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на

яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Аналіз положень Сімейного кодексу України, Законів України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", "Про охорону дитинства" дає можливість стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей саме на етапі вчинення правочинів з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти, шляхом надання органами опіки та піклування згоди на вчинення зазначених правочинів.

Відповідно до статті 177 Сімейного кодексу України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Зазначена норма Сімейного кодексу України направлена на посилення захисту житлових та майнових прав дітей і надає право органам опіки та піклування відмовляти у наданні батькам дитини згоди на вчинення правочинів, у результаті яких порушуються права на житло такої дитини, тобто дитина буде позбавлена права власності або права користування житлом без надання іншого рівноцінного житла або покращення житлових умов.

Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції про права дитини дає кожній дитині право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Таким чином, враховуючи, що представник Служби у справах дітей Добропільської міської ради заперечував проти задоволення позовних вимог, зважаючи, що малолітній ОСОБА_3 є співвласником квартири, враховуючи, що положення ч.2 ст.405 ЦК України також не розповсюджуються на правовідносини, що виникають з права власності на житло, суд приходить до впевненого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76- 81, 83, ч. 6 ст. 259, 258-261, 353-354, пп. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень розділу ХІІІ ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_1, до Білозерської міської ради Донецької області, третя особа Служба у справах дітей Добропільської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.

Вступна та резолютивна частини рішення суду проголошені в судовому засіданні 14 лютого 2019 року. Повний текст рішення виготовлено згідно вимог ч. 6 ст. 259 ЦПК України 19 лютого 2019 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту цього рішення.

Надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий суддя В.В. Хандурін

14.02.2019