ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/417/19
УХВАЛА

24 вересня 2019 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі суддів Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М. розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 травня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Черкаської міської ради про визнання права власності,-

в с т а н о в и в :

12 травня 2006 року Соснівським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Черкаської міської ради про визнання права власності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 19 серпня 2019 року оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт просила поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, вказуючи про те, що про існування оскаржуваного рішення вона не знала та ознайомилась з його текстом лише 15 серпня 2019 року.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні вказаного клопотання про поновлення строку та апеляційну скаргу залишено без руху. ОСОБА_1 надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги протягом десяти днів з дня вручення ухвали, а саме для подачі до суду обґрунтованої заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших поважних причин його пропуску.

Апелянта попереджено про те, що в протилежному випадку у відкритті апеляційного провадження буде відмовлено.

17 вересня 2019 року ОСОБА_1 направила на адресу апеляційного суду на виконання вимог ухвали суду від 30 серпня 2019 року заяву про поновлення строку, в обґрунтування якої зазначає, що позовна заява у даній цивільній справі містить дані про неї як про одного з позивачів, однак фактичної участі її у справі не було, підпис на позовній заяві також не її. Вказує, що була позбавлена фактичної можливості участі у справі та використання власного права на апеляційне оскарження рішення, оскільки про існування даного рішення не знала та ознайомилась з його текстом лише в серпні 2019 року.

Перевіривши доводи зави про поновлення строку на апеляційне оскарження апеляційний суд приходить до висновку про те, що апелянту слід відмовити у відкритті апеляційного провадження виходячи з наступного.

В редакції дії ЦПК України станом на момент ухвалення рішення, процедура оскарження складалася із необхідності подачі заяви про апеляційне оскарження та апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 294 ЦПК України (в редакції Кодексу, що діяла на час ухвалення рішення) заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подана до суду 19 серпня 2019 року, тобто після вступу в силу ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України, який вступив у силу з 15 грудня 2017 року, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

П. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України передбачає, що учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо на рішення суду апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду ухвалено 12 травня 2006 року, ОСОБА_1 не була присутня в судовому засіданні під час розгляду справи, що підтверджується протоколом судового засідання.

Проте, апелянт є позивачем у справі, про що свідчить її підпис у позовній заяві, а отже була обізнаною про наявність в судовому провадженні даної цивільної справи.

Посилання ОСОБА_1 в заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження про те, що підпис у позовній заяві від її імені їй не належить нічим не підтверджені.

Європейський Суд з прав людини, в п. 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що є недопустимим, коли в розумні інтервалу часу відповідач не вживав заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового рішення. У вказаному рішенні констатовано, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Таким чином, поновленням строку може бути порушений принцип правової визначеності, оскільки з часу набрання законної сили рішенням пройшло 13 років.

Згідно зі ст.ст. 129, 129-1 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Суд ухвалює своє рішення іменем України, судові рішення є обов`язковими до виконання.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України (ст. 9 Конституції України).

В статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України, констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами, (п. 46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п. 51, 52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п. 31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п. 61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду: (рішення «Трегубенко проти України», «Рябих проти Росії») Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження. Так, Суд встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі проти України з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі.

Суд вказав, що визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває у межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави, (справа «Пономарьов проти України», п. п. 41-42).

Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. п. 41 рішення у справі «Пономарьов проти України»).

У пункті 34 рішення від 10 травня 2012 року у справі «Безрукови проти Росії» Європейський Суд відмітив, що хоча продовження строку оскарження проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип «res judicata», особливо коли національне законодавство не обмежує межі розгляду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності нових тимчасових строків (п. 34, справа «Безрукови проти Росії»).

Українське законодавство не містить в цьому відношенні ніяких заборонних меж.

У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи «Салов проти України», п. 93 «Проценко проти України», п. 26). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії, п. 38).

Застосування ОСОБА_1 спроби оскарження остаточного та обов`язкового рішення суду з причин процесуального характеру без належного обґрунтування підстав для подібного продовження втручання в принцип «res judicata» не можуть вважатися причинами фундаментального характеру.

Згідно з ч. 4 ст. 357 ЦПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо: скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Оскільки протягом встановленого строку апелянт навела підстави для поновлення строку які нічим не підтверджені, а тому не встановлена їх наявність, у відкритті апеляційного провадження слід відмовити відповідно до вимог ч.ч. 3,4 ст. 357 ЦПК України.

Постановляючи дану ухвалу судом враховано, що після ухвалення рішення суду пройшло 13 років, що є значним проміжком часу, особа, що подає апеляційну скаргу, була обізнана про відповідне судове провадження, даних про непереборні обставини, які перешкоджали їй вжити заходів щодо обізнаності розгляду поданої нею позовної заяви не наведено.

Керуючись ст. 357 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 травня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Черкаської міської ради про визнання права власності.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст ухвали виготовлений 24 вересня 2019 року.

Судді