КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №360/548/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3657/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 листопада 2018 року (суддя Міланіч А.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на майно,

встановила:

у березні 2018 р. позивач звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 у період з 18 грудня 1998 року до 15 грудня 2004 року та визнати спільною сумісною власністю домоволодіння АДРЕСА_1, виділивши їй у власність Ѕ частину.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 1978 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який було розірвано 18 грудня 1998 року, однак, після цього вони продовжували проживати з ним однією сім'єю, вели спільне господарство, разом виховували їх спільних дітей.

Позивач стверджувала, що за час їх спільного проживання ними був збудований житловий будинок АДРЕСА_1, право власності на який у 2004 році було зареєстроване за ОСОБА_5

Позивач посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, його спадкоємцями є їх дочки - відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які подали заяви про прийняття спадщини чоловіка.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 26 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та наданим доказам, що судом не було взято до уваги надані нею докази, які свідчили про її спільне проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 в період з грудня 1998 року і до його смерті.

В поданому відзиві ОСОБА_4 просить апеляційну відхилити, а рішення суду

залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду відповідає вимогам норм

матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та відповідача ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_6, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 травня 1978 року, який був розірваний 18 грудня 1998 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.130 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11 березня 2015 року (с.с.9 т.1).

26 серпня 2015 року із заявами про прийняття спадщини ОСОБА_5 звернулися його дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_7, у зв'язку із чим 29 серпня 2015 року приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу КорольР.А. була відкрита спадкова справа.

11 листопада 2017 року ОСОБА_2 направила приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини ОСОБА_5, яка була отримана 14 листопада 2017 року (с.с.133-134 т.1).

Постановою приватного нотаріуса Король Р.А. від 21 лютого 2018 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_5, у зв'язку із тим, що вона не входить до кола спадкоємців ні за законом, ні за заповітом.

Спадковим майном є, зокрема, будинок АДРЕСА_1, який належав померлому на підставі свідоцтва про право власності від 15 грудня 2004 року (а.с.20 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 після розірвання шлюбу і до смерті останнього, а право власності на спірне майно було зареєстровано після розірвання шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Бабинецької селищної ради Київської області № 10 від 15 березня 1988 року ОСОБА_5 для будівництва житлового одноповерхового будинку була надана у безстрокове користування земельна ділянка, площею 1000кв.м., в АДРЕСА_1 (с.с.20-21 т.2).

Рішенням виконавчого комітету Бородянської районної ради № 52 від 31 березня 1988 року ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво будинку у АДРЕСА_1 (с.с.22 т.2).

Рішенням виконкому Бабинецької селищної ради № 119 від 23 грудня 2003 року затверджено акт прийомки в експлуатацію закінченого житлового будинку в АДРЕСА_1, загальною площею 122,9кв.м. (с.с.23 т.2), на підставі якого ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності від 9 січня 2004 року, яке зареєстроване Бородянським бюро технічної інвентаризації 26 січня 2004 року (с.с.25 т.2).

Рішенням виконкому Бабинецької селищної ради від 27 липня 2004 року дозволено ОСОБА_5 оформити технічну документацію на самовільно побудований житловий будинок в АДРЕСА_1, на земельній ділянці 0,15га (с.с.18 т.2).

Рішенням виконкому Бабинецької селищної ради № 158 від 10 грудня 2004 року затверджено акт прийомки в експлуатацію закінченого житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 126кв.м., та визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок (с.с.38 т.2).

15 грудня 2004 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на

житловий будинок АДРЕСА_1 (с.с.41 т.2), яке зареєстровано Бородянським бюро технічної інвентаризації 18 грудня 2004 року (с.с.42 т.2).

10 грудня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчено державним нотаріусом Бородянської районної державної нотаріальної контори Рибалкіною Г.Г., та зареєстрований Бородянським бюро технічної інвентаризації 16 грудня 2004 року (с.с.26-28 т.2). Предметом договору дарування є житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1.

Під час судового розгляду сторони не заперечували, що будинок АДРЕСА_1 був побудований ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у період перебування у зареєстрованому шлюбі.

Крім того, сторони не заперечували, що будинок АДРЕСА_1. Вказана обставина також підтверджена технічним паспортом на будинок, у якому зазначено, що житловий будинок 1988 року забудови (с.с.23-26 т.1).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на момент будівництва спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Час оформлення права власності на майно не впливає на право одного з подружжя на частину майна, придбаного у період шлюбу.

Враховуючи, що будівництво, як будинку АДРЕСА_1, здійснено під час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_2, вони є спільним майном подружжя.

Частиною 1 статті 28 КПшС України було визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні положення містить і Сімейний Кодекс України (статті 69, 79).

Відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» було роз'яснено, що передбачений ч. 3 ст. 29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Аналогічне роз'яснення міститься у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ

спільного майна подружжя».

Отже, трирічний строк позовної давності починається не з моменту розірвання шлюбу, а від дня, коли один із співвласників дізнався про порушення свого права власності.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що у грудні 2003р. ОСОБА_5 ввів будинок АДРЕСА_1 у експлуатацію, а у січні 2004р. зареєстрував право власності на нього.

10 грудня 2004р. ОСОБА_5 подарував будинок ОСОБА_2, що фактично свідчить про поділ майна між подружжям, так як у цей же день ОСОБА_5 було передано право власності на будинок АДРЕСА_1, яке він зареєстрував 18 грудня 2004р., про що була обізнана позивач, що вона не заперечувала під час судового розгляду.

Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_2 ніколи не була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1.

Крім того, після смерті ОСОБА_5 та відкриття спадкової справи, ОСОБА_2 не зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частину спільного майна, а у заяві, поданій приватному нотаріусу 19 лютого 2018 року, визнавала, що спірний будинок належав ОСОБА_5 особисто (с.с.221 т.1).

Доводи позивача, що будинок АДРЕСА_1 був подарований їй ОСОБА_5, як своїй дружині, не знайшли свого підтвердження, так як 16 липня 2002р. ОСОБА_5 отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, що спростовує посилання позивача про небажання ОСОБА_5 припиняти їх шлюбні стосунки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у грудні 2004р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було вирішено питання про поділ майна, два побудовані подружжям будинки були ідентичними по площі, і ОСОБА_2 була обізнана про реєстрацію ОСОБА_5 права власності на спірний будинок та не визнання ним її права на частину будинку.

Отже, саме з грудня 2004 року у ОСОБА_2 виникло право звернутися за захистом свого порушеного права, але з даним позовом вона звернулася до суду у березні 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку.

Доводи апеляційної скарги, що після розірвання шлюбу подружжя продовжувало проживати разом, як сім'я, до смерті ОСОБА_5, належними доказами не підтверджено.

Як вже зазначалося вище, 16 липня 2002 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, чим підтвердив припинення шлюбних стосунків з позивачем, колишнє подружжя проживало у різних будинках та не мало взаємних прав та обов'язків, не було пов'язано спільним побутом.

Судом оцінені пояснення свідків, допитаних під час судового розгляду, і колегія суддів не вбачає підстав для їх переоцінки.

Також судом першої інстанції правильно зазначено, що надані позивачем довідки, підписані селищним головою, про спільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5, та акт депутата селищної ради, не є належними доказами у підтвердження посилань позивача, оскільки у подальшому цим же селищним головою були видані довідки протилежного змісту, а інший депутат селищної ради надав акт, який спростовував обставини, викладені у попередньому акті.

Суд правильно зазначив, що вказані довідки та акти складені після смерті ОСОБА_5, на підставі пояснень сусідів, які не підтвердили ці обставини у судовому засіданні.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 з грудня 1998 року до 15 грудня 2004 року не знайшли свого підтвердження, а отже, є

недоведеними.

Крім того, позивачем не заявлялися позовні вимоги про встановлення факту проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю після 15 грудня 2004 року (день отримання ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на спірний будинок).

Разом з цим, у порушення вимог ст. 265 ЦПК України судом не наведено мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на майно.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом неповно встановлені фактичні обставини справи стосовно спірного майна, неправильно застосовані норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права в частині вирішення вимог про визнання права власності на майно, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог у зв'язку із пропуском позовної давності, про що було заявлено відповідачем ОСОБА_4 під час розгляду справи судом першої інстанції.

В іншій частині судом спір вирішено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і колегія суддів не вбачає підстав для його скасування та переоцінки доказів.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України,

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 листопада 2018 року в частині визнання права власності на майно скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк