Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2539/18 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 20 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №285/2539/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 4 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Заполовської Т.Г.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із з даним позовом, у якому просив стягнути з відповідача 518484 грн. 11 коп., з яких: 386640 грн.,- кошти сплачені ним за попереднім договором купівлі-продажу квартири; штраф в розмірі 1% від суми одержаних коштів, що становить 3866,40 грн.; 23 532,08 грн. - 3% річних; 104 445,63 грн. - інфляційні втрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 2 листопада 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.Відповідно до п.2.1. зазначеного попереднього договору сторони зобов'язались в майбутньому, в обумовлений п.4.3 цього договору строк, укласти договір купівлі-продажу квартири в житловому будинку, який будується на земельній ділянці, що належить продавцю на праві приватної власності. Умовами договору передбачено, що житловий будинок повинен бути введений в експлуатацію до 1 квітня 2016 року та основний договір мав бути укладений не пізніше 1 липня 2016 року.

Відповідно до п. 3.1. попереднього договору сторони домовились, що загальна вартість квартири становить 386640 грн.

Позивач вказує, що він сплатив відповідачеві зазначені кошти, проте житловий будинок не був введений в експлуатацію у передбачений договором строк та основний договір з вини відповідача не укладений.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 4 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за попереднім договором купівлі-продажу квартири № 49 від 2 листопада 2015 року у розмірі 386640 грн., штраф у розмірі 3866 грн. 40 коп., 3% річних у сумі 2278 грн. 85 коп. та інфляційні втрати - 16098 грн. 94 грн., а всього - 408884 грн. 19 коп.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 4441 грн. 24 коп.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних й постановити в цій частині нове рішення, - про задоволення даних позовних вимог в повному обсязі.

На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач зобов'язаний сплатити кошти, передбачені ст. 625 ЦК України, за весь період невиконання умов договору.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 2 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є (а.с. 7-12).

Згідно з умовами п. 2.1. попереднього договору сторони зобов'язуються в майбутньому в обумовлений п. 4.3 цього договору строк, укласти договір купівлі-продажу квартири в житловому будинку, який будується на земельній ділянці, що належить продавцю на праві приватної власності.

Відповідно до п. 4.3 попереднього договору сторони беруть на себе обов'язок укласти основний договір протягом трьох місяців після отримання продавцем сертифіката відповідності закінченого будівництвом об'єкта чи іншого документа, що підтверджує введення житлового будинку в експлуатацію.

В свою чергу, п. 5.1.1 попереднього договору передбачено, що продавець зобов'язаний здати житловий будинок в експлуатацію не пізніше I кварталу 2016 року.

Згідно з п.п. 3.1., 3.2 попереднього договору загальна вартість квартири, за яку вона буде продана покупцю на підставі основного договору, становить 386640 грн. До підписання попереднього договору, в рахунок належних за основним договором платежів, на підтвердження наміру виконати свої зобов'язання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платоспроможності, покупець передав, а представник продавця отримав грошові кошти в розмірі 386640 грн.

Як визначено п. 6.4 попереднього договору купівлі-продажу, у разі односторонньої відмови продавця від укладення основного договору, неподання ним документів, необхідних для нотаріального посвідчення основного договору, неприбуття його до нотаріуса для укладення основного договору, та за наявності інших обставин, внаслідок яких основний договір не може бути укладений з вини продавця, продавець крім повернення покупцю одержаних коштів, зазначених в п. 3 цього договору, сплачує штраф в розмірі 1% від суми одержаних коштів протягом трьох банківських днів.

Отже, матеріали справи свідчать, що житловий будинок мав бути введений в експлуатацію до 1 квітня 2016 року, й протягом трьох місяців, але не пізніше ІІ-го кварталу 2016 року, сторони повинні були укласти основний договір.

Судом встановлено, що на момент розгляду справи квартира не збудована, будинок не введено в експлуатацію, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.17-24).

20 липня 2018 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення сплачених за попереднім договором коштів, штрафу в розмірі, передбаченому умовами попереднього договору, інфляційних збитків та 3% річних.

Зазначену вимогу ОСОБА_2 отримав 25 липня 2018 року, однак кошти не повернув.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язок повернути аванс у відповідача виник з дня отримання відповідної вимоги ОСОБА_1, а через три дні, тобто з 29 липня 2018 року, грошове зобов'язання стало прострочене і у позивача виникло право на застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України.

Такий висновок суду є помилковим, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений законом або договором.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Оскільки відповідач не виконав умови попереднього договору, він має грошове зобов'язання перед ОСОБА_1, й згідно з положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити на користь останнього інфляційні нарахування та 3% річних за період з 1 липня 2016 року по 1 червня 2018 року.

Враховуючи вищезазначене, рішення в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 2278 грн. 85 коп. та 16098 грн. 94 коп. інфляційних втрат слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути із відповідача на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 23532 грн. 08 коп. та 104445 грн. 63 коп. інфляційних нарахувань.

У зв'язку з цим абзац другий резолютивної частини рішення підлягає зміні шляхом збільшення загальної суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на корить позивача, із 408884 грн. 19 коп. до 518484 грн. 11 коп.

З огляду на ту обставину, що апеляційну скаргу задоволено, на користь позивача підлягає стягненню 8520 грн. 86 коп. судових витрат.

В решті рішення не оскаржується, отже не є предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 4 жовтня 2018 року в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 2278 грн. 85 коп. та 16098 грн. 94 коп. інфляційних втрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 23532 грн. 08 коп. та 104445 грн. 63 коп. інфляційних нарахувань.

У зв'язку з цим абзац другий резолютивної частини рішення змінити, збільшивши загальну суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1, із 408884 грн. 19 коп. до 518484 грн. 11 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 8520 грн. 86 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 22 квітня 2019 року.