ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/469/19 Справа № 203/3670/16-ц Головуючий у першій інстанції: Єдаменко С.В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Центральної районної ради м. Дніпро, ОСОБА_3, про відібрання дітей, стягнення аліментів, визнання договору поділу майна недійсним, визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

08 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем має двох малолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти проживають разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2012 року було стягнуто з відповідача аліментів на утримання ОСОБА_6. Відповідач надає матеріальну допомоги на утримання другої дитини нерегулярно, в недостатньому розмірі. Відповідач має мінливий нерегулярних дохід. Тому позивач просила стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1228,00 грн. щомісячно на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, починаючи з моменту звернення до суду 08 серпня 2016 року і до досягнення сином повноліття; допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Із зустрічним позовом до суду звернувся ОСОБА_5, обґрунтовуючи його тим, що діти незаконно вивезені на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим, де повноваження органів управління України не здійснюються. Повертатись позивачка за первісним позовом до м. Дніпра не бажає, тому необхідно відібрати у неї дітей та передати їх на виховання батьку. Також між ним та відповідачкою за зустрічним позовом укладено догорів про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя від 18 вересня 2015 року, за яким фактично ніяке спільне майно подружжя не ділилось, а було передано відповідачці за первісним позовом право власності на квартиру, яка є особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом без будь-якої компенсації її вартості. Вказаний правочин був вчинений з метою врегулювання аліментних правовідносин сторін, а саме відмови позивачки за первісним позовом від аліментів в обмін на квартиру. У зв'язку з чим слід визнати дійсним правочин, які сторони мали на меті вчинити - договір про припинення права на аліменти. Тому, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_5 просив відібрати дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від матері та передати їх на виховання батьку; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дітей в розмірі двох прожиткових мінімумів щомісячно до досягнення повноліття кожного з дітей; визнати удаваним договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посвідчений 18 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., за реєстром №1941, та визнати дійсним договір про припинення права на аліменти ОСОБА_6 та ОСОБА_7, у зв'язку з передачею права власності на квартиру АДРЕСА_1, - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках, укладений подружжям.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісячно на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, починаючи з 08 серпня 2016 року і до досягнення повноліття. Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відібрання дітей від матері, стягнення аліментів, визнання договору недійсним задоволено частково, вирішено визнати недійсним з моменту укладення договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений 18 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Юлією Олександрівною, за реєстром №1941; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору в сумі 689,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн. Вирішено також допустити рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі третя особа за зустрічним позовом ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині часткового задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні даної зустрічної позовної вимоги (а.с. 220-223 т.1).

Із апеляційною скаргою на вказане вище рішення звернулась також ОСОБА_4, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення (а.с. 230-231 т.1).

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток представнику ОСОБА_5 - ОСОБА_9 та органу опіки та піклування, які долучені до матеріалів справи, а також письмовою розпискою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 (а.с. 34 т.2). Також здійснено публікацію відповідного оголошення про слухання справи на веб-сайті судової влади.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, відповіднодо вимог ст. 367 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що сторони 21 вересня 2012 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-КИ №280880, виданого повторно Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 16.07.2014 року, про що складено актовий запис №548 (а.с. 8 т.1).

Сторони мають малолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії І-КИ № 411392, актовий запис №03 та серії І-КИ № 529610, актовий запис №125 (а.с. 9, 10 т.1).

Діти проживають разом з матір'ю, що також не заперечується відповідачем за первісним позовом.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2017 року у цивільній справі № 203/3698/16-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу. Рішення не набрало законної сили.

Раніше сторони також перебували в шлюбі, зареєстрованому 18 жовтня 2003 року виконавчим комітетом Партенітської селищної ради м. Алушта Автономної Республіки Крим, актовий запис № 20, який було розірвано 22 квітня 2005 року.

21 серпня 2012 року між ОСОБА_5 та ПрАТ «Науково-виробниче об'єднання «СОЗИДАТЕЛЬ» було укладено договір інвестування №Ж5-8-304, згідно якого позивач за зустрічним позовом здійснює участь у фінансуванні будівництва, за результатами якого одержує у власність квартиру за адресою по АДРЕСА_3 (а.с. а.с. 35-38 т.1).

Згідно довідки від 04 жовтня 2016 року оплата за заставну за вказаним вище договором здійснена ОСОБА_5 30 серпня 2012 року (а.с. 45 т.1).

Відповідно до акту приймання-передачі, квартира АДРЕСА_2 фактично була передана 04 вересня 2012 року (а.с. 44).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №11279192 від 21.10.2013 року, за ОСОБА_5 24 вересня 2013 року було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 58-59 т.1).

Також встановлено, що 18 вересня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Юлією Олександрівною, та зареєстровано в реєстрі за №1941 (а.с. 46-47 т.1).

Відповідно до п. 1 вказаного вище договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя від 18.09.2015 року, предметом цього договорує поділ між сторонами майна, яке є спільною сумісною власністю сторін як таке, що набувалося за час перебування в зареєстрованому шлюбі; маючи намір урегулювати свої майнові відносини щодо зазначеного в п. 2 цього договору майна, на яке розповсюджується право спільної сумісної власності подружжя, сторони дійшли згоди про поділ такого майна в натурі.

За змістом пункту 2 вказаного вище договору, предметом цього договору сторонами визначено наступне майно: квартира №304, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 74,2 кв. м., житловою площею 29,7 кв.м.

Також згідно пункту 2 договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя від 18.09.2015 року, квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя та зареєстрована за ОСОБА_5на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 11279187, виданого 21.10.2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, право власності зареєстроване 18.11.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, номер запису про право власності 7738765, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.11.2014 року індексний номер витягу 29676089.

Відповідно до п. 8 договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя від 18.09.2015 року, сторони у присутності нотаріуса стверджують одна одній, що: однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки; договір між ними спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково); вони не страждають в момент укладання цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню йога суті; вони вільно володіють українською мовою.

Судом також встановлено, що 01 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого останній придбав у свою власність квартиру АДРЕСА_1, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за №4861 (а.с. 82-85 т.1).

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 1 статті 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ч. 2 вказаної вище статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Як встановлено, ОСОБА_5не має постійного місця роботи та стабільного заробітку. Доказів на спростування того, що останній має стабільний заробіток - суду не надано.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги зміст первісних позовних вимог, стан здоров'я та матеріальне становище дитини - ОСОБА_7, який мешкає разом із матір'ю, потребує піклування та утримання; матеріальне положення позивачки за первісним позовом, стан здоров'я та матеріальне становище відповідача за первісним позовом, який є працездатним, але не має постійного місця роботи та стабільного заробітку; має також на утриманні малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісних позовних вимог та необхідність стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову, тобто з 08 серпня 2016 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а з 08 липня 2017 року - не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до повноліття дитини.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув у ваги на зміни до СК України, які набрали чинності 08 липня 2017 року, про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний його розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 162 Сімейного кодексу України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Також, частиною 1 статті 170 Сімейного кодексу України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Відповідно до п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину (ч. 4 ст. 170 Сімейного кодексу України).

Позивачем за зустрічним позовом не представлено суду будь-яких доказів існування обставин, які можуть бути підставою для відібрання дітей у відповідачки за зустрічним позовом та їх передачі батьку. Клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

При цьому, сам по собі факт проживання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 разом з матір'ю ОСОБА_4 на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим не є підставою для відібрання дітей, що передбачені Сімейним кодексом України.

В матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо питання про відібрання дітей від матері. Згідно листа голови Центральної районної у місті Дніпрі ради від 13.11.2018 року, до органу опіки та піклування не надходило повідомлень про загрозу життю і здоров"ю ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Крім того, при розгляді даної справи місцевим судом безпідставно не залучено належний орган опіки та піклування. Останнє місце реєстрації дітей у АДРЕСА_1 що відноситься до території Чечелівського району міста; згідно матеріалів справи, діти разом із матір"ю проживають на території АРК. Отже, виконком Центральної районної у м. Дніпрі ради не є належним учасником даної справи; клопотань про залучення до участі у справі належної третьої особи не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання.

Таким чином, зустрічна позовна вимога про відібрання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від матері та передання їх на виховання батьку, а також позовна вимога про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання дітей, яка є похідною, - задоволенню не підлягають.

Щодо розгляду уточнених зустрічних позовних вимог про визнання удаваним договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя від 18 вересня 2015 року, а також визнання дійсним договору про припинення права на аліменти, колегія зазначає наступне.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ч.1 ст. 190 Сімейного Кодексу України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про те, що укладаючи 18 вересня 2015 року із ОСОБА_4 договір, сторони фактично мали на меті укладення договору про припинення права на аліменти для дитини, не підтверджується будь-якими доказами.

Так, зі змісту оскаржуваного договору від 19.09.2015 року, чітко вбачається погодження сторонами істотних умов саме договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, щодо предмету договору, переліку майна, яке визначено сторонами як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, що переходить в особисту приватну власність, строки переходу права власності та вартість майна (а.с. 46-47 т.1).

Також, пунктом 8 оскаржуваного договору від 18.09.2015 року, сторони зазначили, зокрема, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки; договір між ними спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі.

Форма договору, передбачена статтею 190 Сімейного Кодексу України, щодо його нотаріального посвідчення - також сторонами дотримана.

Крім того, суду не надано доказів отримання дозволу органу опіки та піклування на укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно. Суду не надано доказів досягнення домовленості між сторонами оспорюваної угоди щодо припинення права на аліменти ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Клопотань про витребування відповідних доказів судом учасниками справи не заявлено.

Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним, а саме удаваним, згідно уточненої позовної заяви, договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посвідченого 18 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., за реєстром №1941; відсутні підстави для задоволення похідної зустрічної позовної вимоги про передачу права власності на квартиру АДРЕСА_2 неповнолітнім ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в рівних частках.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив; при частковому задоволенні зустрічного позову вийшов за межі позовних вимог, не взяв до уваги правові підстави зустрічної позовної вимоги про визнання договору недійсним саме з підстав удаваності правочину; тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи, що при подачі первісної позовної заяви позивача звільнено від сплати судового збору, з ОСОБА_5 необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4- задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. щомісячно, починаючи стягнення з 08 серпня 2016 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а з 08 липня 2017 року - не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до повноліття дитини.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відібрання дітей, стягнення аліментів, визнання договору поділу майна недійсним, визнання права власності - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1) в дохід держави судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді