Провадження № 2/369/283/19
РІШЕННЯ

Іменем України

12.04.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Бугайовій М.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання суми позики, визнання договору позики частково недійсним, стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання суми позики, визнання договору позики частково недійсним, стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що він ОСОБА_3 до 2012 року перебував у дружніх стосунках з ОСОБА_2, тому останній запропонував йому проживати зі своєю сім»єю у квартирі, яка належала його матері ОСОБА_4, з подальшим правом викупити її в розстрочку. На вказану пропозицію він погодився, у зв»язку з чим було обумовлено вартість квартири у 90 000 доларів США.

Позивач зазначив, що на той час у нього був непогашений кредит, тому ОСОБА_2 запропонував погасити даний залишок кредиту за свої кошти, щоб у подальшому він мав заборгованість тільки перед ним. Вони разом поїхали до банку, де ОСОБА_2 вніс залишок по кредиту у розмірі 18 000 доларів США.

Після цього 01 січня 2010 року був підписаний договір позики, у якому було зазначено, що він, ОСОБА_3, позичив у ОСОБА_2 108 000 доларів США (90 000 доларів США вартість квартири + 18 000 доларів США сплачених ОСОБА_2 на погашення заборгованості).

Позивач, звертаючись з позовом до суду, посилався на те, що ОСОБА_2 не передав йому у власність готівку в сумі 108 000 доларів США, дана розписка була безгрошова. Договір позики був укладений на підтвердження наявності заборгованості, а не на підтвердження реальної передачі грошових коштів. Насправді ОСОБА_2 надав йому позику лише у сумі 18 000 доларів США.

15 лютого 2014 року було відкрито кримінальне провадження № 0001028 за заявою ОСОБА_2 відносно нього, ОСОБА_3.

Протокол одночасного допиту осіб від 11 березня 2014 року, проведеного в рамках досудового розслідування вказаного кримінального провадження, свідченнями ОСОБА_2, підтверджують відсутність передачі грошових коштів у сумі, зазначеній у розписці.

У вказаному протоколі ОСОБА_2 сам зазначив, що надав йому для проживання квартиру своєї матері ОСОБА_4, і таким чином між ними був укладений договір купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу.

В подальшому, в квартирі, яку ОСОБА_2 надав йому для проживання та яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, він почав робити ремонт. Даний ремонт він почав робити з самого початку, оскільки квартира знаходилась в новобудові, та яка була зовсім непридатна для проживання.

Позивач зазначив, що він погодився сплачувати щомісячний платіж у розмірі 1200 доларів США, що й робив до червня 2013 року включно, що підтверджується показами ОСОБА_2 у протоколі одночасного допиту.

Позивач зазначив, що він продав у розстрочку машину спільному з ОСОБА_2 знайомому.

ОСОБА_2 без його відома забрав у спільного знайомого один з внесків за машину у розмірі 2 000 доларів США.

У 2012 році він підрахував, що сплатив ОСОБА_2 майже 35 700 доларів, вартість ремонту квартири склала майже 10 000 доларів США, сплата за машину майже 2 000 доларів США та страхові внески 2 300 доларів США, загальна сума його витрат склала приблизно 50 000 доларів США.

В подальшому він, ОСОБА_3, звернувся до ОСОБА_2 з проханням переоформити вказану квартиру на себе, на що останній відмовився від вчинення даних дій. Після цього він повідомив ОСОБА_2, що припиняє їхню домовленість, звільняє вказану квартиру та просив зробити перерахунок заборгованості.

Загальні спори продовжились близько чотирьох місяців, але до будь-якої згоди вони також і не дійшли, а тому він виселився з даної квартири.

Також у квартирі ОСОБА_4 залишилась вбудована техніка, яка була придбана за його кошти, однак він забрати її не зміг.

Вартість квартири за домовленістю сторін склала 90 000 доларів США, яку необхідно було сплатити ОСОБА_2 до 31.12.2017 року, як зазначено у договорі позики.

Однак, у червні 2013 року, коли він звернувся до ОСОБА_2 з пропозицією переоформити на нього квартиру, яка була предметом договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 йому відмовив.

Позивач зазначив, що він фактично відмовився від договору купівлі-продажу та повернув товар продавцеві, оскільки звільнив квартиру, яку надав йому ОСОБА_2.

Оскільки сума позики, яка зазначена у договорі, недійсна, за вказаним договором він би мав заборгованість перед ОСОБА_2 у розмірі 18 000 доларів США, а фактично у загальній сукупності сплатив 50 000 доларів США, у зв'язку з чим він зазнав матеріальної шкоди, а тому має право повернути надмірно сплачені ним грошові кошти.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 216, 533, 640, 655, 666, 1046, 1057 ЦК України позивач ОСОБА_3 просив визнати суму позики, надану за Договором позики від 01.01.2011 року, який був укладений між ним та ОСОБА_2 у розмірі 18 000 доларів США; визнати Договір позики від 01.01.2011 року, укладений між ним та ОСОБА_2 недійсним в частині надання позики в розмірі 90 000 доларів США; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 надмірно сплачену суму грошових коштів за Договором позики від 01.01.2011 року, укладений між ним та ОСОБА_2, у розмірі 548 000 грн..

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 108 000 доларів США., та зобов»язався повернути вказану суму до 31 грудня 2017 року.

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилався на те, що він, ОСОБА_3, до 2012 року перебував у дружніх стосунках з ОСОБА_2, тому останній запропонував йому проживати зі своєю родиною у квартирі, яка належала його матері ОСОБА_4, і з подальшим правом викупити її в розстрочку. На вказану пропозицію він погодився, у зв»язку з чим було обумовлено вартість квартири у 90 000 доларів США. Позивач зазначив, що на той час у нього був непогашений кредит, тому ОСОБА_2 запропонував погасити даний залишок кредиту за свої кошти, щоб у подальшому він мав заборгованість тільки перед ним. Вони разом поїхали до банку, де ОСОБА_2 вніс залишок по кредиту у розмірі 18 000 доларів США.

За заявою ОСОБА_2 від 30.01.2014 року про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за № 0001028.

Постановою слідчого СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві лейтенанта міліції Борець І.В. від 08 квітня 2014 року кримінальне провадження № 0001028 від 15.02.2014 року було закрито у зв»язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов»язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Зокрема, згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У позовній заяві позивач посилався на те, що фактично він, ОСОБА_3, відмовився від договору купівлі-продажу та повернув товар продавцеві, оскільки звільнив квартиру, надану йому ОСОБА_2. Сума позики, вказана у договорі, недійсна. За оспорюваним договором він мав заборгованість перед ОСОБА_2 у розмірі 18000 доларів США, а фактично у загальній сукупності сплатив 50000 доларів США. Договір позики був укладений ним на підтвердження наявності заборгованості, а не на підтвердження реальної передачі грошових коштів. Насправді ж ОСОБА_2 надав йому позику лише у сумі 18 000 доларів США.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довсти ті обставини, на які вона посилається як на піставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з цим, згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В судовому засіданні сторони підтвердили, що між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладався договір позики від 01 січня 2011 року.

Позивач ОСОБА_3 в позовній заяві і представник позивача в судовому засіданні посилалися на те, що ОСОБА_2 запропонував йому проживати зі своєю родиною у квартирі, яка належала його матері ОСОБА_4, і з подальшим правом викупити її в розстрочку. На вказану пропозицію він погодився, у зв»язку з чим було обумовлено вартість квартири у 90000 доларів США. Позивач зазначив, що на той час у нього був непогашений кредит, тому ОСОБА_2 запропонував погасити даний залишок кредиту за свої кошти, щоб у подальшому він мав заборгованість тільки перед ним. Вони разом поїхали до банку, де ОСОБА_2 вніс залишок по кредиту у розмірі 18 000 доларів США.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечував проти доводів представника позивача і вказував на те, що обставини, про які зазначив представник позивача, ніякого відношення не мають до укладення Договору позики між позивачем і відповідачем 01 січня 2011 року, оскільки позивач ОСОБА_3 взяв у нього в борг 108 000 доларів США і зобов»язався повернути грошові кошти в обумовлений в договорі строк.

Також в судовому засіданні представник позивача і відповідач пояснили суду, що квартира, про яку йдеться в позовній заяві та в якій проживав позивач ОСОБА_3, належить на праві власності ОСОБА_4.

В зв»язку з цим на підставі пояснень учасників судового процесу та доказів у справі судом було з»ясовано, що квартира ніякого відношення не має до відповідача у справі ОСОБА_2, оскільки власником квартири є мати відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4, і лише тільки вона, як власник майна, має право на укладення правочинів щодо свого майна, зокрема, договору купівлі-продажу.

Доводи позивача з приводу того, що сума позики, зазначена у договорі, недійсна, і за вказаним Договором позики він мав заборгованість перед відповідачем у розмірі 18 000 доларів США, а фактично у загальній сукупності сплатив 50 000 доларів США, тому зазнав матеріальної шкоди і має право повернути надмірно сплачені ним грошові кошти, суд вважає необгрунтованими, оскільки вони не підтверджуються належними і допустими доказами у справі.

Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оцінюючи в сукупності зібрані у справі докази, суд не знаходить підстав для визнання суми позики за Договором позики від 01 січня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у розмірі 18000 доларів США та визнання Договору позики від 01 січня 2011 року недійсним в частині надання позики в розмірі 90 000 доларів США, і тому дані вимоги не можуть бути задоволені судом. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача по стягнення з відповідача на його користь надмірно сплачених грошових коштів у розмірі за Договором позики від 01 січня 2011 року.

Суд виходить з того, що позивачем і представником позивача не надано суду належних і допустимих доказів в обгрунтування заявлених позовних вимог.

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання суми позики, визнання договору позики частково недійсним, стягнення грошових коштів слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 11, 14, 15, 16, 203, 215, 216, 217, 229, 230, 509, 526, 612, 625, 628, 629, 632, 640, 655, 666, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 1-18, 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання суми позики, визнання договору позики частково недійсним, стягнення грошових коштів відмовити.

Повне рішення суду складено 03 травня 2019 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Ковальчук Л.М.