Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 202/6309/16-ц

провадження № 61-38718св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року у складі судді Бєльченко Л. А. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , який є дідом відповідача. Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . У цьому ж місяці, до своєї смерті, ОСОБА_3 звернувся до неї і просив вирішити питання щодо спадкування належної йому частини квартири. ОСОБА_3 хотів заповісти 1/3 частини квартири відповідачеві і 2/3 частини їй. У зв`язку з цим, вона сповістила відповідача, але ОСОБА_2 відповів, що він вже має заповіт і не дасть можливість його змінити. Відповідач відмовився надавати паспорт ОСОБА_3 , який знаходився у нього, і відмовився запросити нотаріуса. В зв`язку з тим, що відповідач умисно перешкоджав ОСОБА_3 змінити заповіт, позивач просила суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_3

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обставинами, встановленими в судовому засіданні, не доведено і не підтверджується, що ОСОБА_2 перешкоджав ОСОБА_3 змінити раніше складений заповіт або скасувати його. З представлених сторонами і оглянутих у судовому засіданні відеозаписів убачається, що позивач сама пропонує ОСОБА_3 змінити раніше складений ним заповіт; указує як потрібно розподілити частки між нею та відповідачем у спадковій квартирі; наполягає на тому щоб запросити нотаріуса для складання нового заповіту. При цьому сам ОСОБА_3 такого волевиявлення не висловлює, а лише погоджується на пропозицію ОСОБА_1 Все це відбувається майже за тиждень до смерті ОСОБА_3 , при цьому останній знаходиться у дуже хворобливому стані, про що свідчить те, що він не підіймається з ліжка і ледве, не одразу, відповідає на запитання.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 з корисливих мотивів перешкоджав померлому висловити свою останню волю, тому положення статті 1224 ЦК України до відповідача застосовані бути не можуть.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу не повідомивши її про день, час та місце її розгляду. Відповідач у судових засіданнях стверджував, що в нього не було паспорту її батька, але факт відсутності в нього паспорту відповідач не довів. Його слова не підтверджуються жодним доказом, який був би встановлений судами, свідки, які заявлені ним, у судові засідання не з`явились крім одного, який нічого по суті питання пояснити не зміг.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , батько позивача і дід відповідача.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 21 листопада 2001 року, виданому Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів, ОСОБА_3 належала Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Із пояснень сторін встановлено, що за життя ОСОБА_3 склав заповіт на ім`я ОСОБА_2 .

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною другою статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Виходячи з аналізу цієї норми, спадкоємець, маючи корисливий умисел, вчиняє дії, результатом яких є виникнення права на спадкування або збільшення його частки у спадщині. Незважаючи на те, що частина друга цієї статті прямо не вимагає підтвердження вчинення незаконних дій спадкоємця у судовому порядку, лише судове рішення може бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного вчинення і, як наслідок, - про усунення спадкоємця від права на спадкування.

Осіб, які усуваються від права на спадкування, називають «негідними спадкоємцями». У статті визначаються підстави та порядок усунення особи права на спадкування після конкретного спадкодавця, а не про позбавлення права бути спадкоємцем взагалі як частини цивільної правоздатності фізичної особи. Іншими словами, прийняття рішення про усунення особи від права на спадкування стосується лише чітко визначеного випадку спадкового правонаступництва і не позбавляє цю особу претендувати на спадщину після смерті інших спадкодавців.

У частині другій статті 89 ЦПК Українивстановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини третьої статті 12та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК Українина суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частинами четвертою-шостою статті 81 ЦПК Українивстановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог щодо усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_3 не надала суду жодного належного та допустимого доказу про те, що відповідач умисно перешкоджав спадкодавцеві скласти новий заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяв виникненню права на спадкування або збільшенню своєї частки у спадщині, суд першої інстанції, з яким цілком аргументовано погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. Позивач належним чином не довела, що відповідачем умисно вчинено незаконні дії, що перешкоджали померлому ОСОБА_3 виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті.

Аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у її апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик