Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа №183/1474/15

провадження №61-36538св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2017 року у складі судді Городецького Д. І. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року у складі суддів Красвітної Т. П., Городничої В. С., Свистунової О. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області (далі - Новомосковська державна нотаріальна контора), вимоги якого уточнили під час розгляду справи та просили: визнати недійсним свідоцтво про право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_4 , посвідчене Новомосковською державною нотаріальною конторою 12 серпня 2002 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 серпня 2002 року на 1/6 частину вказаного житлового будинку, видане на ім`я ОСОБА_4 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину цього житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивачів ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями ОСОБА_5 першої черги за законом були його діти - ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_4

Частка кожного із спадкоємців становила по 1/3 частини спадкового майна.

У встановлений законодавством строк до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися дружина спадкодавця ОСОБА_4 , дочка спадкодавця ОСОБА_3 , та позивачі, як онуки спадкодавця, в порядку представлення після смерті сина спадкодавця - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, частка онуків спадкодавця склала 1/3 частину спадкового майна, яку за життя мав би успадкувати їх батько ОСОБА_7 , як син спадкодавця.

12 серпня 2002 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Ковальовій В. К. видано свідоцтво про право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку, як на частку в спільному сумісному майні.

12 серпня 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом по 1/6 частині за кожним на вказаний житловий будинок в порядку спадкування після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

04 вересня 2002 року позивачам видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину (по 1/12 частині за кожним) на вказаний житловий будинок, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла баба позивачів ОСОБА_4 , під час проведення поховання якої їм стало відомо про те, що шлюб між нею і ОСОБА_5 був розірваний приблизно в середині 70-х років.

За життя ОСОБА_4 заповіла усе своє майно дочці ОСОБА_3

15 січня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану позивачами отримано Витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу, відповідно до якого 10 січня 1975 року за актовим записом №5 було зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

З урахуванням наведеного вбачається, що нотаріус не мав права видавати ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на Ѕ частину житлового будинку, як на частку в спільному сумісному майні, оскільки право власності на будинок спадкодавець зареєстрував у 1995 році, тобто через 20 років після розірвання шлюбу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки житловий будинок був побудований під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у шлюбі, в період з 1957 по 1958 роки, то відповідно до статті 22 КпШС України спірний будинок був спільним сумісним майном подружжя та незалежно від того, що ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння) лише 18 грудня 1995 року, тобто, після розірвання шлюбу між подружжям, нотаріус правильно та на законних підставах видав свідоцтво про право власності на Ѕ частину будинку ОСОБА_4 , у зв`язку з чим, позовні вимоги в частині визнання недійсним зазначеного свідоцтва задоволенню не підлягають.

Разом з тим, оскільки шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був розірваний 10 січня 1975 року, нотаріус не мала права видавати ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом на частину жилого будинку після смерті ОСОБА_5 , оскільки вона не є спадкоємцем першої черги за законом.

Позивачі мали об`єктивну можливість довідатися про факт розірвання шлюбу між бабою і дідом та не було жодних причин, які б перешкоджали їм дізнатися про ці обставини. Позивачами оскаржуються правовстановлюючі документи. видані у 2002 році, а позов подано 12 березня 2015 року, після спливу понад 13-ти років, тобто, з пропуском позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено стороною у справі.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що свідоцтво про право власності від 12 серпня 2002 року, що видане на ім`я ОСОБА_4 на право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в частині споруджень та побудов (літня кухня літ. «Г», літній душ літ. «Д», навіс літ. «Е», огорожі №2 - 4) є незаконним, оскільки вказане нерухоме майно збудовано після розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (10 січня 1975 року) та не є спільним сумісним майном подружжя.

Доказів, що вказані об`єкти є спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_5 матеріали справи не містять, що не було враховано місцевим судом, який дійшов помилкового висновку про правомірність у повному обсязі вищевказаного оспорюваного свідоцтва від 12 серпня 2002 року, тому рішення місцевого суду у цій частині підлягає зміні.

Встановивши факт неперебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі на час смерті спадкодавця ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 серпня 2002 року в частині права ОСОБА_4 на 1/6 частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5

Разом з тим, позивачами пропущено строк позовної давності більше ніж на дев`ять років та не доведено належними і допустимими доказами того, що вони не знали та не могли дізнатися про розірвання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шлюбу 10 січня 1975 року. З урахуванням наведеного та поданої ОСОБА_3 заяви про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з цих підстав, у зв`язку з чим змінив рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у позові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Зміст касаційної скарги зводиться до викладу обставин, якими позивачі обґрунтовували позов, зокрема щодо безпідставності видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 та свідоцтва про право власності на Ѕ частину спірного нерухомого майна, як на частку спільного сумісного майна подружжя.

Щодо пропуску строку позовної давності заявники послались на те, що про порушення свої прав вони дізнались з 15 січня 2015 року, зокрема з дня звернення ОСОБА_3 з позовом до суду про поділ спірного будинку в натурі. Крім того, про факт розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позивачі дізналися у 2013 році, що підтверджено показами свідка ОСОБА_9

Заявники вважають, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом ними не пропущено, у зв`язку з чим суди безпідставно відмовили у задоволенні позову.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України, від 20 червня 1969 року, з відповідними змінами та доповненнями, який діяв на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Частиною першою статті 28 КпШС України встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, в тому числі інвентарної справи на спірне домоволодіння, суд апеляційної інстанції встановив, що господарські будівлі та споруди (літня кухня літ. «Г», літній душ літ. «Д», навіс літ. «Е», огорожі №2 - 4), були збудовані після розірвання 10 січня 1975 року шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і не є спільним сумісним майном подружжя, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про незаконність виданого ОСОБА_4 свідоцтва про право власності від 12 серпня 2002 року на Ѕ частину спірного нерухомого майна, як на частку спільного сумісного майна подружжя, в частині вказаних господарських споруд.

Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність у повному обсязі вищевказаного оспорюваного свідоцтва від 12 серпня 2002 року, апеляційний суд правильно змінив рішення місцевого суду у цій частині.

Вирішуючи питання щодо недійсності свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 серпня 2002 року, суди правильно застосували норми ЦК України від 1963 року в редакції, що діяла на час смерті спадкодавця ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1).

Встановивши, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано 10 січня 1975 року та вказані особи на момент смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1) у зареєстрованому шлюбі не перебували, суди правильно виходили з того, що свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на 1/6 частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, видано ОСОБА_4 безпідставно.

Встановивши обґрунтованість наведених вище позовних вимог щодо підстав для визнання недійсними оспорюваних у цій справі правовстановлюючих документів, суд апеляційної інстанції правильно виходив з наступного.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частинами першою, четвертою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі може бути підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своїх рішеннях (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») неодноразово наголошував на том, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Виходячи з порівняльного аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, можна дійти висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У справі, яка переглядається, суди констатували факт істотного пропуску позивачами строку позовної давності без поважних причин, який закінчився 13 серпня 2005 року. Так, позивачі оспорюють правовстановлюючі документи, видані у 2002 році, а з позовом звернулися 12 березня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності більше ніж на 9 років. При цьому, позивачі мали об`єктивну можливість довідатися про факт розірвання у 1975 році шлюбу між ОСОБА_4 (їх бабою) та ОСОБА_10 (дідом), а також після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 , частину у спадщині якого успадкували позивачі у 2002 році. Жодних поважних причин, які б перешкоджали їм дізнатися про ці обставини судами не встановлено.

Оскільки позивачами не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, суди дійшли правильного висновку про пропуск строку позовної давності.

Передбачених частиною п`ятою статті 267 ЦК України підстав для поновлення пропущеного строку судами не встановлено.

У зв`язку з наведеним, фактичні обставини у справі, встановлені судами першої та апеляційної інстанції під час її вирішення, підтверджують покладені в основу судових рішень висновки про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на пропуск позивачами строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_3 під час розгляду справи. При цьому апеляційний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, а також правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав недійсності оспорюваних у цій справі правовстановлюючих документів.

Наведені у касаційній скарзі аргументи про неправильне визначення судами попередніх інстанцій початку перебігу строку позовної давності для звернення позивачів з відповідними вимогами відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки вони спростовуються встановленими у справі фактичними обставинами у справі, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Крім того, суд касаційної інстанції не може втручатись в оцінку доказів, зокрема переоцінювати доводи про поважність причин пропуску позовної давності, оцінку яким надав суд першої та апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції (у незміненій апеляційним судом частині) та висновків апеляційного суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2017 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська