ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №585/4912/16-ц

Номер провадження 22-ц/816/2735/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

сторони:

позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - Роменська міська рада Сумської області,

треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Менька Дмитра Дмитровича на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2017 року у складі судді Яковця О.Ф., ухвалене у м. Ромни,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з позовом до Роменської міської ради Сумської області, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права власності за набувальною давністю, який мотивували тим, що з 15 січня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ними та ОСОБА_7, вони є власниками 27/50 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1. Інші 23/50 частки цього будинку належали на праві власності ОСОБА_8, який 26 квітня 1996 року був виписаний з цього будинку і став проживати в іншому місці, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Відповідно до заяви, посвідченої 26 травня 1998 року державним нотаріусом, дочка померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_5 відмовилась на користь ОСОБА_7 від належної їй частки спадкового майна, яке залишилось після смерті батька. При продажі частини будинку ОСОБА_7 передала позивачам документи і на іншу частину будинку, після чого цією частиною будинку, яка входила до спадкового майна, ніхто не цікавився. Вказували, що з 15 січня 2003 року вони добросовісно, відкрито та безперервно володіють спірною частиною житлового будинку, проводять у ньому ремонти, вимоги щодо повернення цього майна ніким не заявлялися, а тому просили суд визнати за ними право власності за набувальною давністю в рівних частках на 23/50 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_8

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках право власності за набувальною давністю на 23/50 частини домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_8, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 17 грудня 1991 року державним нотаріусом Роменської державної нотаріальної контори Ганзя О.Б. та на підставі рішення Роменського міського суду Сумської області від 18 січня 1996 року, зареєстрованого в Роменському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 57 за № 4442.

30 жовтня 2017 року представник ОСОБА_5, як особи, яка не брала участі у розгляді справи, але вважає, що вказаним рішенням суд вирішив питання про її права, інтереси та обов'язки, адвокат Менько Д.Д. подав апеляційну скаргу на це рішення суду, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що ОСОБА_5 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті батька, поховавши його за місцем проживання в АДРЕСА_2, а також вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вказує, що у 2016 році ОСОБА_5, з метою оформлення спадкових прав на спірні 23/50 частини житлового будинку, звернулася до нотаріуса, проте, їй було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину та роз'яснено про її право на звернення до суду з позовом. Під час розгляду судом її позову про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно ОСОБА_5 дізналася про оскаржуване рішення суду, яке, на її думку, порушує її законні права та інтереси. Зазначав, що заява ОСОБА_5 про відмову від спадкового майна, яке залишилось після смерті батька на користь ОСОБА_7, не має правового значення, оскільки вона посвідчена нотаріусом майже через два роки після смерті спадкодавця та не подавалась до нотаріуса. При цьому зазначає, що спадкова справа після смерті ОСОБА_8 не заводилася ні за місцем його смерті, ні за місцем знаходження спадкового майна. За таких обставин, представник заявниці стверджує, що ні позивачі, ні ОСОБА_7 не мають права на спірне спадкове майно, а єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті власника частки спірного нерухомого майна є ОСОБА_5, тому Роменська міська рада не є належним відповідачем у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року закрите апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - адвоката Менька Д.Д. на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Роменської міської ради Сумської області, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права власності за набувальною давністю (а.с. 269-270, т. 1).

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Менька Д.Д. задоволено.

Ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 16 серпня 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване. Вважають, що ОСОБА_5 не прийняла в установленому законом порядку спадщину після смерті батька, у неї не виникли будь-які права на спірне майно, а тому оскаржуваним рішенням суд не вирішив питання про її права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_5 - адвоката Менька Д.Д., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вищевказаним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи убачається, що на підставі свідоцтва про право власності від 17 грудня 1991 року, рішення Роменського міського суду Сумської області від 18 січня 1996 року домоволодіння по АДРЕСА_1 належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_11 - 27/50 частини та ОСОБА_8 - 23/50 частини (а.с. 12-15, 24, 25, т. 1).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Роменською міською ДНК 23 березня 1999 року, реєстровий № 343, зареєстрованого в Роменському МБТІ за реєстровим № 4442, власником 27/50 часток цього домоволодіння стала ОСОБА_7 (а.с. 11, т. 1).

За даними будинкової книги 26 квітня 1996 року ОСОБА_8 знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою (а.с. 27-28, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер у АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 29, т. 1).

Згідно з заповітом від 03 червня 1996 року ОСОБА_8 заповів 1/2 частину належного йому будинку по АДРЕСА_1 та все інше майно, належне йому на день смерті, своїй дочці ОСОБА_5 (а.с. 117, т. 1).

26 травня 1998 року ОСОБА_5 звернулась до нотаріальної контори із заявою про відмову від належної їй частини спадкового майна після смерті батька ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 (а.с. 30, т. 1).

За договором купівлі - продажу від 15 січня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурня Л.І., за реєстровим № 106, ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_13 та ОСОБА_13, придбали 27/50 часток житлового будинку площею 66,1 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 11, т. 1).

Згідно з паспортними даними позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за вказаною адресою з лютого 2003 року (а.с. 21-22, т. 1).

За даними Роменської міської державної нотаріальної контори від 11 січня 2017 року спадкова справа після смерті ОСОБА_8 не заводилась, у спадковому реєстрі інформація про це відсутня (а.с. 64 - 65, т. 1).

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивоване тим, що позивачі більше десяти років відкрито, безперервно користуються спірною часткою житлового будинку, проводять там ремонти, оплачують комунальні послуги. При цьому, як вказав суд, після смерті колишнього власника частку житла ОСОБА_8 у встановлений законом спосіб як спадщину ніхто не прийняв, а тому відповідно до ст. 344 ЦК України вбачав підстави для визнання за позивачами права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Проте, колегія суддів апеляційного суду з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подачі апеляційної скарги), сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 352 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою у справі, яка переглядається, ОСОБА_5 пов'язує своє право на оскарження цього рішення, як особи, яка не брала участь у справі, з порушенням її права на спадкове майно, яке залишилося після ОСОБА_8, вказувала, що фактично прийняла спадщину після смерті батька.

У серпні 2017 року ОСОБА_5 також звернулася до Роменського міськрайонного суду Сумської області з позовом до Роменської територіальної громади в особі Роменської міської ради, Роменської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Сумській області, ОСОБА_1, ОСОБА_14, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно (а.с. 122, т. 1). Судове рішення у справі на цей час не ухвалене.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст. 17 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з вимогами ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За наведених обставин та вимог закону, наявні підстави для віднесення ОСОБА_5 до кола осіб, які відповідно до положень статті 292 ЦПК України мають право апеляційного оскарження рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2017 року.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, предметом спору у справі є визнання за позивачами права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, яке належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8, у зв'язку з відкритим, безперервним володінням позивачами цим майном з 2003 року.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із змісту ст. 344 ЦК України вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а тому встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

У позовній заяві позивачі посилались на те, що користуються спірним майном протягом більш, ніж десять років до моменту звернення до суду з позовом у грудні 2016 року і набули можливості ставити перед судом питання про визнання за ними права власності на спірне майно за набувальною давністю.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю мав бути попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем мав бути орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що ОСОБА_5 є дочкою і спадкоємцем за заповітом ОСОБА_8 - попереднього власника спірного майна, однак її як особу, яка входить до кола осіб, які мають право спадкування після померлого ОСОБА_8, не було залучено до участі у справі щодо спадкового майна її батька, чим порушено її права та охоронювані законом інтереси та позбавлено можливості заперечити доводи, на які посилалися позивачі, та захистити свої спадкові права у передбаченому законом порядку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд першої інстанції, розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за ними права власності за набувальною давністю, не перевірив наявність спадкоємців після смерті ОСОБА_8 та розглянув справу без участі ОСОБА_5, чим допустив порушення вищевказаних вимог закону, не дослідив належним чином докази у справі, не встановив необхідні фактичні обставини справи, неправильно визначився із суб'єктним складом вказаних правовідносин, що призвело до обмеження її права на доступ до правосуддя.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову позивачам у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, ст. ст. 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Менька Дмитра Дмитровича задовольнити.

Скасувати рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2017 року.

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Роменської міської ради Сумської області, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко