Справа № 462/283/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/211/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 5 липня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з позовом, який неодноразово уточнювала (т.3 а.с.191-194, 181-182, т. 4 а.с.5-6) про визнання за нею права власності в порядку спадкування після смерті її мами ОСОБА_7 на 1/4 частину паєнагромадження в квартирі АДРЕСА_1 відповідно до норм ЦК Української РСР в редакції 1963 р.; визнання за нею права власності на 1/2 частину паєнагромадження в квартирі АДРЕСА_1, розмір якого збільшився з врахуванням сплачених нею щомісячних пайових внесків за квартиру; визнання за нею права власності в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_8 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1, що становить 1/3 частини від його частки в квартирі відповідно до норм чинного ЦК України; визнання за нею права власності на 2/3 частин квартири АДРЕСА_1; застосування наслідків спливу позовної давності щодо позовних вимог ОСОБА_9 про визнання частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 46/100 спільною сумісною власністю подружжя її та її колишнього чоловіка ОСОБА_8 та визнання за нею права власності на 23/100 частки вказаної квартири; вирішити питання судових витрат.

В обгрунтування позовних вимог покликалась на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 була надана її матері, ОСОБА_7, яка 7 травня 1965 року сплатила перший пайовий внесок за кооперативну квартиру у розмірі 1547 крб., що складало 40% від повної вартості квартири. В 1966 році позивачка, її мати ОСОБА_7 та батько ОСОБА_8, вселилися в спірну квартиру, а ІНФОРМАЦІЯ_5 мати позивачки померла. Після смерті матері відкрилася спадщина, яку позивачка та її батько успадкували відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, її частка у спадковому майні (сплаченому паї ОСОБА_7) становить 24%, що дорівнює ј частини всієї квартири. 19 листопада 1970 р. батько позивачки, ОСОБА_8, став членом кооперативу та отримав новий ордер № 2880 на квартиру, згідно з яким до складу сім'ї входять дві особи: ОСОБА_8, як основний квартиронаймач, і ОСОБА_10 - його дочка. У зв'язку зі смертю матері, позивачці була призначена пенсія по втраті годувальника в розмірі 25 крб. 42 коп. на місяць, яку кожного місяця отримував її батько ОСОБА_8, і яка виплачувалася до 01.09.1975 року, і із загального бюджету, в тому числі і за рахунок пенсії по втраті годувальника, батько сплачував щомісячно пайові внески за квартиру, а інша частина загального бюджету використовувалась в інтересах сім»ї. У листопаді 1975 року позивачка влаштувалася на роботу і так як вона продовжувала проживати разом з батьком однією сім'єю, то частину свого заробітку щомісяця віддавала батькові для сплати пайових внесків за кооперативну квартиру, а в серпні 1981 року внески за кооперативну квартиру № 45 були виплачені повністю. Вважає, що оскільки вона є донькою ОСОБА_8, який був членом кооперативу, після смерті ОСОБА_7 залишилася надалі разом з батьком проживати у спірній квартирі та сплачувала пайові внески за квартиру, тому вказана квартира, після повної сплати пайових внесків в серпні 1981 р. стала спільною сумісною власністю її та її батька ОСОБА_8, а отримана внаслідок спадкування по закону після смерті матері ОСОБА_7 частка паєнагромадження, яка становила 24% або ј частин квартири постійно та рівномірно зростала щомісяця з кожним сплаченим пайовим внеском за квартиру та на день виплати останнього пайового внеску зросла до 50 % або Ѕ частини квартири. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивачки, ОСОБА_8, після смерті якого відкрилася спадщина на все належне йому на день смерті на праві власності майно, в тому числі, і на належну йому на праві власності частину спірної квартири АДРЕСА_1. З врахуванням наведеного, вважає, що має право на 2/3 частин квартири, з яких 24%, або 1/4 квартири, це частка, належна їй, як спадкоємцю за законом після смерті матері, яка в подальшому з кожним сплаченим пайовим внеском щомісяця постійно та рівномірно зростала та на день виплати останнього пайового внеску зросла до 1/2 частини квартири та 1/6 частину квартири після смерті її батька, якому також належала 1/2 частина квартири, яка порівну поділилася між трьома спадкоємцями - нею, та двома синами покійного ОСОБА_8 17.02.2010 року вона звернулася з заявою про прийняття спадщини в Другу Львівську державну нотаріальну контору, де була відкрита спадкова справа №48886985, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не може, оскільки існує спір щодо спадкового майна.

ОСОБА_9 звернулася до суду із зустрічним позовом, який уточнювала (т. 2 а.с.102-104), про визнання частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 46/100 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та визнати за ОСОБА_9 право власності на 23/100 частки квартири АДРЕСА_2

В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що з 7 серпня 1968 року по 12 грудня 1979 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8. Спірну квартиру ОСОБА_8 отримав, як член ЖБК в 1966 році, повна вартість квартири станом на час її отримання становила 3876, 41 руб. На момент отримання квартири було внесено пайовий внесок у сумі 1 547, 00 руб., що складало 40/100 від повної вартості квартири, погашення залишку заборгованості у розмірі 60/100 від вартості квартири здійснювалося частина у розмірі 12, 94 крб., починаючи з серпня 1966 року по 1981 рік, що стверджується довідкою від 04.07.2013р., виданою ОСББ «Електрон-1». Вважає, що за час перебування з ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі, ними, як подружжям було сплачено 1 759, 84 крб., що становить 46/100 від загальної вартості квартири. Стверджує про те, що незважаючи на розірвання шлюбу фактично продовжувала проживати з ОСОБА_8 однією сім'єю, вели спільне господарство та підтримували подружні стосунки, а також спільно продовжували сплачувати пайові внески. В подальшому їй стало відомо, що її колишній чоловік, ОСОБА_8, оформив документи про право власності на квартиру лише на своє їм'я. Посилаючись на норми КпШС, згідно з якими майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку його поділу їх частки визнаються рівними, на роз»яснення п.6 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 р. «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», де вказано, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах, ОСОБА_9 вважає, що частка в розмірі 46/100 в спірній квартирі належить ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності, а ОСОБА_9 відповідно належить на праві власності 23/100 частки спірної квартири.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_6 ( треті особи: Друга Львівська державна нотаріальна контора, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Електрон -1» ) про визнання права власності на частину паєнагромадження та частку квартири задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її мами ОСОБА_7 на 10,81 % паєнагромадження в квартирі АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 28,5% паєнагромадження в квартирі АДРЕСА_1, яке зросло з врахуванням сплачених нею щомісячних пайових внесків за квартиру.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_8 на 163/1000 частки квартири АДРЕСА_1;

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 558/1000 частки квартири АДРЕСА_1.

У задоволені решти вимог позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 (треті особи: Друга Львівська державна нотаріальна контора, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Електрон-1») про визнання права власності на частку квартири задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_9 право власності на 115/1000 частки квартири АДРЕСА_1.

У задоволені решти вимог зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто на користь позивача ОСОБА_2 з ОСОБА_9 100 гривень 71 коп., з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 по 745 гривень 41 коп. з кожного судових витрат.

Стягнуто на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_9 з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 по 644 гривні 70 коп. з кожного судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_6 - ОСОБА_5, яка вапеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, покликається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_8, починаючи з 1966 року працював старшим геологом, станом на момент смерті матері ОСОБА_2 і на час отримання пенсії, отримував заробітну плату, а відтак не потребував сторонньої допомоги у сплаті пайових внесків за кооперативну квартиру. Також покликається на те, що призначення пенсії позивачці не є беззаперечним доказом того, що ОСОБА_8 пайові внески за кооперативну квартиру сплачувались за рахунок її пенсії, і позивачкою не надано належних доказів, що пайові внески дійсно сплачувались за рахунок пенсії позивачки. Апелянт зазначає, що ОСОБА_2 не належить 39,5% частки спірної квартири, оскільки вона не надала доказів на підтвердження сплати саме нею пайових внесків і вона не була на період сплати внесків членом кооперативу, а лише членом сім`ї, а відтак, окрім спадщини, їй належить лише 10,81% спірної квартири. Також зазначає, що до складу спадщини померлого ОСОБА_8 входить лише 49% частини спірної квартири. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 28,5 % паєнагромадження в квартирі АДРЕСА_1, розмір якого збільшився з врахуванням сплачених нею щомісячних пайових внесків за квартиру, визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька, ОСОБА_8, на 163/1000 частки квартири АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_2 права власності на 558/1000 частки квартири АДРЕСА_1 та в цій частині ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на 32,87 % квартири АДРЕСА_1. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_9 права власності на 115/1000 частки квартири АДРЕСА_1 та в цій частині ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_9 право на 23% частки квартири АДРЕСА_1. Судові витрати розподілити згідно чинного законодавства.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою ОСОБА_8 та ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 07 лютого 1958 року, виданого Ленінським райбюро ЗАГС м. Львова.

12 серпня 1964 року ОСОБА_7 написала заяву про вступ до кооперативу «Електрон 1» по будівництву будинку №3 на двокімнатну квартиру, в якій будуть проживати три особи: ОСОБА_7, її чоловік ОСОБА_8 та їх донька ОСОБА_10, а 07 травня 1965 р. зробила перший пайовий внесок у розмірі 1547 крб. (квитанція № 54), що стверджується копією акту ревізійної комісії ЖБК «Електрон-1» від 22 квітня 1966 р. про сплату першого внеску.

Як вбачається зі списку членів ЖБК «Електрон-1» на отримання ордерів по вул. Електричній,3 в м. Львові, який був затверджений 27 липня 1966 року загальними зборами ЖБК «Електрон-1» та довідки ОСББ «Електрон-1» від 11.02.2012 року № 12, ОСОБА_7 отримала кооперативну квартиру АДРЕСА_1, який був зданий в експлуатацію в 1966 році. Повна вартість квартири складала 3876 крб. 41 коп., внесено перший пайовий внесок 1547 крб., кредит наданий на оплату за вказану квартиру складав 2329 крб. 41 коп., який був погашений в 1981 році.

Довідкою ОСББ «Електрон-1» від 04.07.2012 року № 12 підтверджується, що погашення залишку заборгованості здійснювалося рівними частинами в розмірі 12 крб. 94 коп. щомісячно, починаючи з серпня 1966 року до 1981 року.

ІНФОРМАЦІЯ_6 мати позивачки, ОСОБА_7, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2, після смерті якої ОСОБА_8 отримував пенсію по втраті годувальника померлої дружини ОСОБА_7 на неповнолітню доньку ОСОБА_10 в період з 24 травня 1967 року до 01 вересня 1975 року, що підтверджується протоколом від 10.06.1967 року № 1326 виконкому Залізничного району м. Львова та листом Залізничного відділу соціального захисту Львівської міської ради від 25.06.2014 року № 2605/08-3943.

07 серпня 1968 року ОСОБА_8 зареєстрував шлюб з позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_9 який був розірваний рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 липня 1979 року, а 12 грудня 1979 року було отримано свідоцтво про розірвання шлюбу, що визнається сторонами. Під час перебування у шлюбі у них народилося двоє синів: відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та відповідач ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Судом першої інстанції також встановлено, що 19 листопада 1970 року на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради депутатів трудящих № 596 від 5 листопада 1970 року ОСОБА_8 отримав новий ордер № 2880 на квартиру АДРЕСА_1 згідно з яким до складу сім'ї входили дві особи: ОСОБА_8, як основний квартиронаймач, і його дочка, ОСОБА_10.

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_3

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року в справі № 462/1073/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 (треті особи: Друга Львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6) про усунення від права на спадщину було постановлено у задоволені позову відмовити, а також були встановлені обставини про те, що з копії матеріалів спадкової справи № 115 від 17 лютого 2010 року вбачається, що після смерті ОСОБА_8, 17 лютого 2010 року до Другої Львівської державної нотаріальної контори звернулися троє його дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_4 та колишня дружина ОСОБА_9, однак враховуючи те, що право власності на спірну квартиру за спадкодавцем ОСОБА_8 оформлене та зареєстроване не було, Друга Львівська державна нотаріальна контора відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_8

Звернення до суду позовом позивачі обґрунтовують тим, що право власності на квартиру №45 у житловому будинку №45 по вул.. Яворницького у м. Львові ні за ким не зареєстровано, а також наявністю між сторонами спору щодо визначення їх часток у спірній квартирі.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції врахував роз»яснення п. 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам було роз'яснено, що відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї. У разі смерті члена кооперативу до 1 липня 1990 року - набрання чинності Законом Союзу РСР «Про власність», який згідно з постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" підлягав застосуванню на території України до 15 квітня 1991 року - часу набрання чинності Законом України від 7 лютого 1991 року «Про власність», відповідно до статті 145 ЖК УРСР та пункту 43 Типового статуту ЖБК і пунктів 7, 55 Примірного статуту ЖБК відкривається спадщина на пай, який переходить до спадкоємців у порядку, передбаченому законом (статті 524-562 ЦК Української РСР 1963 року), а члени його сім'ї, які проживали разом з ним, зберігають право користування жилим приміщенням за умови вступу до кооперативу одного з них. До кооперативу може бути прийнято стільки спадкоємців, скільки є ізольованих кімнат у квартирі спадкодавця. Неповнолітній спадкоємець, як виняток, може бути прийнятий до кооперативу з тим, щоб до досягнення ним повноліття його права та обов'язки здійснював опікун.Зазначена позиція відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року справа 6-138цс13.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_7, до дня її смерті в травні 1967 року, за спірну квартиру сплачувались щомісячні пайові внески протягом 10 календарних місяців в сумі 129 крб. 40 коп., що разом з першим внеском 1547 крб. становило 1676 крб. 40 коп., або 43,25 % пайових внесків за квартиру (паєнагромадження) (1676 крб. 40 коп. : (3876 крб. 41 коп. : 100%) = 43,25 %).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_5, не склавши за життя заповіт, а відтак спадкоємство після її смерті здійснюється за законом.

З врахуванням положень ст. ст. 525, 529, 549 ЦК УРСР 1963 року, чинного на момент смерті ОСОБА_7, беручи до уваги те, що на на день смерті ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1 проживало два спадкоємця, а саме: чоловік, ОСОБА_8 та донька, ОСОБА_10, які прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, беручи до уваги, що пайові внески за кооперативну квартиру здійснювалися у період шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8, то останні набули право спільної власності на 43,25% паєнагромадження, а тому спадкується та рівна часка паєнагромадження, яка належала особисто померлій ОСОБА_7

За таких обставин, після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на частину паєнагромаджень, що становила 21,625% (43,25% : 2 особи = 21,625%), та відповідно ділилася порівну між двома спадкоємцями ОСОБА_8 -10, 81% та ОСОБА_10 -10, 81%.

Таким чином, ОСОБА_8 після прийняття спадщини належало 32,44 % паєнагромадження в кооперативній квартирі, а його доньці ОСОБА_10 - 10,81%.

Враховуючи встановлені судом першої інстанції вищенаведені обставини, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про часткове задоволення вимоги позивача ОСОБА_2 про визнання за нею право власності в порядку спадкування після смерті її матері, ОСОБА_7, та визнання за нею права власності лише на 10,81% паєнагромадження у спірній квартирі.

Часткове задоволення судом першої інстанції цієї позовної вимоги ОСОБА_2 сторонами визнається і ними не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» право власності на кооперативну квартиру набувала не будь-яка особа, яка здійснювала платежі в рахунок пайових внесків, а тільки член ЖБК та члени його сім'ї, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру, надану їм у користування. Зазначена правова позиція відповідає позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року справа 6-138цс13.

Згідно зі ст. 34 Закону СРСР «Про державні пенсії» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) ОСОБА_8 отримував пенсію по втраті годувальника померлої дружини ОСОБА_7 на неповнолітню доньку ОСОБА_10 за період з 24 травня 1967 року до 01 вересня 1975 року.

01 вересня 1975 року виплата пенсії по втраті годувальника припинилася.

За даними трудової книжки ОСОБА_2, вона з 03 листопада 1975 року почала працювати на посаді техніка в різних науково-дослідних інститутах та отримувала заробітну плату, у серпні 1981 р. пайові внески за спірну кооперативну квартиру були сплачені повністю.

Враховуючи положення статей 60, 78, 79 КЗпШС, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_8, будучи єдиним опікуном неповнолітньої на той час своєї доньки ОСОБА_10, діяв в її інтересах, в тому числі сплачував пайові внески за кооперативну квартиру, використовуючи кошти зі спільного бюджету, який включав і пенсії по втраті годувальника, яка була призначена для утримання його доньки ОСОБА_2, яка була єдиним членом його сім'ї, якому спірна квартира була надана у користування, що підтверджується ордером № 2880 від 5 листопада 1970 року, який отримав її батько, а відтак у вказаних осіб виникла спільна власність на паєнагромадження в спірній квартирі, і тому частка первісного позивача ОСОБА_2 у паєнагромадженні на спірну квартиру пропорційно зростала.

Частка ОСОБА_2 спільно з батьком, ОСОБА_8, за період коли батько не одружився вдруге, а саме, з червня 1967 року до липня 1968 року, і після розлучення, з грудня 1979 року до липня 1981 року, становить 11.35% (34 місяці х 12.94 крб. = 439.96 крб. х100 : 3876.41), а відтак частка ОСОБА_2 становить 5.7 % (11.35 :2), частка ОСОБА_8 за цей період також становить 5,7%.

Матеріалами справи також підтверджується, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з серпня 1968 року до грудня 1979 року (всього 137 місяців), було сплачено 1772.78 крб. (137 місяців х 12.94 крб.), що становить 45.7% (46%).

Враховуючи те, що в період з серпня 1968 року до грудня 1979 року, ОСОБА_2 проживала разом з батьком, який до 01.09.1975 року отримував пенсію по втраті годувальника, те, що ОСОБА_2, з листопада 1975 року почала працювати та отримувала заробітну плату, частина з яких, як ствердила позивачка за первісним позовом, витрачалася на сплату пайових внесків за спірну квартиру, колегія суддів вважає, що в період перебування ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в шлюбі частка ОСОБА_2 становила 15.3% (46 % : 3).

За вищенаведеного, за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 21% паєнагромадження в квартирі АДРЕСА_1, яке зросло з врахуванням сплачених нею щомісячних пайових внесків за квартиру (5.7 % +15.3%), у зв»язку з чим оскаржуване рішення суду в цій частині слід змінити.

Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_9 про визнання права власності на частку спірної квартири, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_9 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з 07 серпня 1968 року до 12 грудня 1979 року, під час перебування у шлюбі було сплачено 1772 карбованців 78 коп. пайових внесків за спільну квартиру (137 місяці х 12 крб. 94 коп. = 1772 крб. 78 коп.), тобто, за цей час було сплачено 46% пайових внесків за кооперативну квартиру (1772 крб. 78 коп. : (3876 крб. 41 коп. : 100%) = 46 %), дійшов висновку про те, що за ОСОБА_9 слід визнати право власності на 115/1000 частки спірної квартири. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 разом було сплачено 23% паєнагромадження, а решта 23% було сплачено ОСОБА_2, а відтак частка ОСОБА_9 становила 11.5% (23% :2) чи 115/1000 у спірній квартирі.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки при розрахунку часток ОСОБА_8, його дружини ОСОБА_9, доньки ОСОБА_10 в паєнагромадженні під час перебування ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у шлюбі в період з серпня 1968 року до грудня 1979 року, суд першої інстанції не врахував, що кошти сплачувались не тільки ОСОБА_2, а і її батьком, ОСОБА_8, та його дружиною, ОСОБА_9

А відтак частка ОСОБА_9 у паєнагромадженні становить 15,3%, а тому за ОСОБА_9 слід визнати право власності на 153/1000 частини квартири АДРЕСА_1, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині розміру частки ОСОБА_9 у спірній квартирі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із ч. ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_7, не склавши за життя заповіт, а відтак спадкоємство здійснюється за законом. До кола його спадкоємців входить троє його дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які 17 лютого 2010 року звернулися до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом, що свідчить про прийняття ними спадщини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду щодо кола спадкоємців, які вправі спадкувати після смерті ОСОБА_8

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про спадкування» від 30.05.2008 року №7 було роз'яснено, що якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

Беручи до уваги, що пайовий внесок за спірну квартиру був внесений повністю у 1981 році, то до складу спадщини входить частина квартири, яка б належала померлому ОСОБА_8 за життя, яка становить 52,9 % (100% - 31.8 (частка ОСОБА_2) -15.3 (частка ОСОБА_9), тобто, становить 529/1000 частки у квартирі.

Враховуючи те, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_8 є його діти, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_4, їх частки у спадковому майні є рівними та становлять 17.6%, а відтак за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 176/1000 частки у квартирі АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_8

Враховуючи те, що частка ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 становить 49.4%, то за нею слід визнати право власності на 494/1000 частки цієї квартири (з врахуванням паєнагромадження), а відтак рішення суду в цій частині слід змінити.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що апелянт ОСОБА_4, не погодившись з рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2018 року, оскаржив таке в апеляційному порядку, разом з тим з позовними вимогами про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_8, не звертався.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для зміни судового рішення, колегія суддів вважає, що рішення Залізничного районного суду м. Львова від 5 липня 2018 рокув частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_4, треті особи: Друга Львівська державна нотаріальна контора, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Електрон -1» про визнання права власності на частину паєнагромадження в квартирі АДРЕСА_1, розмір якого збільшився з врахуванням сплачених нею щомісячних пайових внесків за квартиру та визнання права власності на частку квартири та в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_4, треті особи: Друга Львівська державна нотаріальна контора, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Електрон -1» про визнання права власності на частку квартири слід змінити, змінивши розміри часток сторін у квартирі АДРЕСА_1

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5- задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 5 липня 2018 рокув частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: Друга Львівська державна нотаріальна контора, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Електрон -1» про визнання права власності на частину паєнагромадження в квартирі АДРЕСА_1, розмір якого зріс з врахуванням сплачених нею щомісячних пайових внесків за квартиру та визнання права власності на частку квартири та в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: Друга Львівська державна нотаріальна контора, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Електрон -1» про визнання права власності на частку квартири - змінити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 21% паєнагромадження в квартирі АДРЕСА_1, розмір якого зріс з врахуванням сплачених нею щомісячних пайових внесків за квартиру.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_8 на 176/1000 частки квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 в цілому право власності на 494/1000 частки квартири АДРЕСА_1. (з врахуванням паєнагромадження).

Визнати за ОСОБА_9 право власності на 153/1000 частки квартири АДРЕСА_1

В іншій частині рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18.04.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.