Справа № 130/231/18
Провадження № 22-ц/801/905/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 рокуСправа № 130/231/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 лютого 2019 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Верніком В.М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.12.2010 між сторонами був укладений кредитний договір б/н шляхом підписання заяви. Відповідно до умов договору банком позичальнику було оформлено кредит у розмірі 25000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 24.10.2017 становить 49964,92 гривень, з яких: 7724,72 грн.-тіло кредиту; 17430,55 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом; 21954,18 грн.-нараховано пеня; 500,00 грн.-штраф (фіксована частина); 2355,47 грн.-штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути на його користь із відповідача.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому заперечує щодо задоволення позову, крім іншого просить застосувати суд строк позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 37732,91 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Позивач рішення в апеляційному порядку не оскаржував.

З таким рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального та матеріального права, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Одним із головних доводів апеляційної скарги зазначено те, що відповідач кредит не отримував та договір не укладав. Крім того скаржник вказує, що банк звернувся до суду з пропуском строків позовної давності, тому просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд прийшов до наступного висновку.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.12.2010 між сторонами укладено кредитний договір № б/н шляхом оформлення й підписання Анкети-заяви (а.с.9, 232) за яким відповідач отримав кредит у розмірі 25000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку "Універсальна GOLD 55+" .

У тексті вказаної заяви зазначено, що відповідач погодився із тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Зобов'язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись із їхніми змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.com.ua. Вказані письмові документи містять усі істотні умови договору про надання фінансових послуг, а тому в силу положень ст. 638 ЦК України даний договір є укладеним.

Як встановлено судом ОСОБА_3 користувався коштами, про що свідчить виписка по картковому рахунку за період часу з 07.12.2010 по 27.10.2017, однак свої зобов'язання виконував неналежно (а.с. 86-99).

Отже доводи апеляційної скарги щодо відсутності існування договірних кредитних відносин між сторонами є безпідставними і до уваги апеляційною інстанцією не приймаються.

Згідно копії довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти по карті НОМЕР_1 "Універсальна GOLD 55+" на ім'я ОСОБА_3 (кредитний договір №б/н від 07.12.2010 року) проводились такі зміни: 03.04.2013 року - старт карткового рахунку та зміна кредитного ліміту (кредитний ліміт: 25000.00, збільшення кредитного ліміту); 12.06.2015 року - зміна кредитного ліміту (кредитний ліміт: 24780.00, встановлення кредитного ліміту); 08.07.2015 року - зміна кредитного ліміту (кредитний ліміт: 24260.00, зниження кредитного ліміту); строк дії кредитної картки 01/17 (а.с.45).

Відповідно до копії довідки про видачу кредитних карт від 19.09.2018 року №30.1.0.0/2-20171130/2330 ОСОБА_3 згідно кредитного договору №б/н від 07.12.2010 року отримав картки НОМЕР_3, НОМЕР_2, НОМЕР_1, остання з яких має термін дії до останнього дня місяця 01.2017 року (а.с.142).

Згідно наданих банком розрахунків, відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, в наслідок чого у нього утворилася заборгованість, розмір якої станом на 24.10.2017, складає 49 964,92 гривень, з яких: 7 724,72 грн-тіло кредиту; 17 430,55 грн - нараховані відсотки за користування кредитом; 21 954,18 грн-нараховано пеня; 500,00 грн-штраф (фіксована частина); 2 355,47 грн-штраф (процентна складова) (а.с. 5-8).

Суд першої інстанції враховуючи надані позивачем докази дійшов правильного висновку про доведеність факту укладення з відповідачем договору про надання банківських послуг та існування кредитної заборгованості, що в свою чергу не було спростовано відповідачем в ході розгляду справи.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Встановлено, що відповідач допустив порушення умов кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості.

За нормами частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

ОСОБА_3, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами. Зобов'язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись із їхніми змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.com.ua.

Аналогічні правові позиції, викладені Верховним Судом України в постановах від 21.03.2018 року по справі № 61-8140св18; від 07.03.2018 року по справі № 61-3320св18 та від 06.02.2018 року по справі №61-1411св18.

При цьому Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та правила були чинними під час укладення договору.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що отримання кредитної картки відповідачем , як правильно зробив висновок суд ,підтверджується наданими банком доказами, зокрема, анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що власноруч підписана відповідачем.

Стаття 633 ЦК України передбачає, що договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Суд правильно зазначив, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту в сумі-7724,72 грн та по відсотках за користування кредитом в сумі-17 430,55 грн. є доведеними та обґрунтованими.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач в суді першої інстанції в супереч ст.81 ЦПК України зазначений розмір заборгованості не спростував належним чином.

Згідно вимог ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частково задовольняючи вимогу щодо пені, першої інстанції правильно свій висновок мотивував тим, що її розмір 21 954,18 грн значно перевищує збитки- сумарне обчислення заборгованості по кредиту та відсотках згідно Анкети-заяви та підлягає зменшенню до половини основної суми боргу, що становить 12 577,64 гривень, розрахунок: ((7724,72 + 17 430,55 )?2).

З таким висновком погоджується Вінницький апеляційний суд.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також відмовляючи у стягнені з відповідача на користь банку штрафів 500 грн - фіксована частина, та 2355,47 грн - процентна складова, суд встановив, що штраф та пеня, є одним видом цивільно-правової відповідальності.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами договору, а саме пунктом 2.1.6.14 у разі виникнення прострочених зобов'язань, клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів, або штраф, розмір якого встановлюється в тарифах.

Враховуючи вищевикладене, передбачено альтернативне застосування лише одного з вказаних видів неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання гарантій закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Суд першої інстанції вірно встановив неправомірне застосування банком двох видів відповідальності за порушення умов кредитного договору, тому відмовив в задоволені стягнення за кредитним договором сум штрафів.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що порушено строки загальної та спеціальної позовної давності є необґрунтованими та не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.1, 2 ст. 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч.1 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Інститут позовної давності застосовується у тому випадку, якщо вимоги позивача судом визнані обґрунтованими і доведеними.

З матеріалів справи слідує, що відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк у зв'язку з порушенням відповідачем свого обов'язку по сплаті платежів має право заявити вимоги про їх стягнення в межах трирічного строку позовної давності, перебіг якого повинен починатися щодо вимог про повне повернення кредитних коштів - з моменту закінчення строку дії картки.

Із розрахунку заборгованості та виписки по кредитному рахунку, наданого позивачем, вбачається, що ОСОБА_3 використовував кредитні кошти, останній платіж поповнення коштів на картковий рахунок було здійснено 19.09.2016 в сумі 1198,00 грн, позовну заяву до суду банк направив у січні 2018 року, тому строк позовної давності банком не пропущено.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог банку щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту, по відсотках за користування кредитом, зменшення пені до половини основної суми боргу та безпідставність інших позовних вимог, а саме стягнення штрафів та застосування строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги, які в цілому є ідентичними відзиву на позовну заяву, висновків суду не спростовують, а тому апеляційною інстанцією до уваги не приймаються.

Апеляційний суд приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права до правовідносин, які склалися між сторонами, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду (станом на 01.01.2018 року встановлений в розмірі 1762 грн.). Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та відповідно до вимог п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 травня 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало