Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3348/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2019 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Позарецької С.М.

при секретарі Семиволос І.М., Осадчої А.Ю.

за участю

представника

позивача адвоката Квітко Є.В.

представника відповідача адвоката Смаглій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрія-фарм» до ОСОБА_1 про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ТОВ «Юрія-фарм» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до індивідуального трудового договору №ЮФ 000030 від 02.02.2016р. та наказу №ЮФ000031-ОС від 03.02.2016 року до ТОВ «Юрія-фарм» прийнято на роботу ОСОБА_1 на посаду торгівельного представника Центрального РТП, м. Вінниця ДРТП.

З метою поліпшення адміністративно-господарської діяльності товариства відповідно до наказу по підприємству №ЮФ/0092-АГ від 05.09.2016р. за відповідачем закріплено легковий автомобіль Форд Фієста Тренд, реєстраційний № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1242смкуб, колір синій, рік випуску 2015, дата реєстрації 16.10.2015р., технічний паспорт НОМЕР_2 . За цим наказом транспортний засіб переданий у користування та розпорядження відповідача. Крім того, 05.09.2016р. між позивачем та відповідачем укладено договір №0092 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Відповідно до п.1 договору, відповідач приймає на себе повну матеріальну відповідальність за всі в установленому порядку передані йому позивачем товарно-матеріальні цінності (ТМЦ), а також за ті ТМЦ, що будуть передаватись йому протягом усього терміну дії цього договору, у зв`язку з цим відповідач зобов`язаний дбайливо ставитися до переданих (довірених) йому матеріальних цінностей позивача, вживати заходів для попередження їх знищення, втрати, пошкодження, зниження якості або псування та як наслідок спричинення збитків для підприємства, вчасно повідомляти про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження довірених йому матеріальних та інших цінностей.

Отже, особливою умовою даного договору є збереження, правильне та раціональне використання відповідачем переданого йому (з метою ефективного виконання ним своїх посадових обов`язків) в користування та розпорядження транспортний засіб (застрахованого на умовах «КАСКО»), що закріплений за ним згідно наказу по підприємству.

Уклавши даний договір, відповідач взяв на себе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження переданих (довірених) йому позивачем матеріальних цінностей у зв`язку з цим зобов`язанням (п.2.1 договору).

17.04.2017р. відповідач, керуючи ТЗ в неробочий час, з ознаками алкогольного сп`яніння по вул. Гагаріна у м. Черкаси скоїв зіткнення з ТЗ Хюндай Санта Фе, державний н/з НОМЕР_3 , після чого відмовився від проходження, відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Факт події підтверджується даними довідки №215488 УПП м. Черкаси від 28.04.2017р., постановою Придніпровського райсуду м. Черкаси від 10.07.2017р., постановою Соснівського райсуду м. Черкаси від 01.08.2017р., постановою Соснівського райсуду м. Черкаси від 01.08.2017р. про виправлення опечатки у резолютивній частині постанови суду.

Цивільно-правову відповідальність власника ТЗ позивача було застраховано ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» на умовах полісу АК/1043850 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який було укладено 11.10.2016р. з позивачем.

Крім того, вказаний ТЗ був застрахований за договором добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО corporate" №827001/4100/0000007 від 02.02.2017р., укладеного між позивачем та ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА».

Відповідно до постанови від 01.08.2017р. Соснівського райсуду м. Черкаси відповідача визнано винним у скоєнні адмінправопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП. ПрАТ «СК «УНІКА», відповідно до вимог п.4.1 Умов страхування до договору добровільного наземного транспорту «КАСКО corporate" №827001/4100/0000007 від 02.02.2017р. відмовлено у виплаті страхового відшкодування.

Крім цього, згідно із заявою власника ТЗ Хюндай Санта Фе н/з НОМЕР_3 про виплату матеріального збитку від 19.04.2017р., висновку за результатами експертного авто-товарознавчого дослідження №36/17 від 22.05.2017р. та страхового акту №00222349 від 15.05.2017р. ПрАТ «СК «УНІКА» на підставі ст. 1172 ЦК звернулося в порядку регресу до позивача з претензією про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 99000грн.

На підставі вказаної претензії від 15.11.2017р. (в порядку регресу) позивачем 26.01.2018р. добровільно сплачено страхове відшкодування в розмірі 99000грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 26.01.2018р.

Відповідно до п.8.2 індивідуального трудового договору №ЮФ 000030 від 02.02.2016р. та п.2.1.3 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №0092 від 05.09.2016р. за нанесення з вини працівника (у результаті прямої дії або бездіяльності) майнових бо немайнових збитків підприємству, працівник несе відповідальність, у т.ч. числі матеріальну, перед підприємством у порядку і на умовах, передбачених чинним законодавством України.

Розмір заподіяної шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) ТМЦ за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами (п.2.1.4 договору).

Балансова залишкова вартість ТЗ на момент скоєння ДТП становила 150736,22грн.

Наказом №ЮФ000386 від 15.12.2017р. відповідача звільнено з посади торгівельного представника Центрального РТП, м. Вінниця за згодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України).

При звільненні відповідач 15.12.2017р., усвідомлюючи свою вину, звернувся до позивача із

заявою, в якій просив належні йому до виплати кошти при звільнення направити на часткове погашення завданих позивачу збитків. На підставі вказаного звернення з відповідача при звільненні утримано кошти в розмірі 23520грн. в рахунок часткового погашення боргу, що виник внаслідок пошкодження ТЗ.

Позивач вважає, що відповідач в порушення умов договору добровільно не виконав своїх зобов`язань, в результаті чого загальна сума завданих збитків на момент подання позовної заяви становить 226216,13грн.

Таким чином, посилаючись на ст. 193 Господарського Кодексу України, ст.ст. 525, 530, 611, 612, 526, 1191 ч.1 ЦК України, позивач просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 226216,13грн. основного боргу та судові витрати в розмірі 3393грн. 24коп.

Ухвалою суду від 02.07.2018р. відкрито, прийнято до провадження справу і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 25.01.2019р. цивільну справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження, враховуючи клопотання відповідача.

Ухвалою суду від 03.04.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідачем ОСОБА_1 через його представника адвоката Смаглій В.М. 06.02.2019р. подано відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 99000грн. немає, оскільки судом не встановлено обставин відмови ОСОБА_1 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння та відповідно вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, а тому відсутня його вина у вчиненні такого правопорушення. Постановою Соснівського райсуду м. Черкаси від 19.07.2017р. провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито. Тобто, за відсутності постанови суду про притягнення ОСОБА_1 до адмінвідповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП обставини відмови його від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння є невстановленими.

Отже, вважає, що поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адмінправопорушення є взаємовиключними рішеннями і прийняття таких двох рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд.

Вважає, що відсутні складові цивільного правопорушення, зокрема, - протиправна поведінка та вина ОСОБА_1 , які є необхідними елементами для стягнення з даної особи регресного відшкодування за ч.1 ст. 1191 ЦК України. Позивач міг відхилити претензію ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» з викладених обставин.

Що стосується майнової шкоди в сумі 150736грн. 22коп., спричиненої відповідачем позивачеві внаслідок скоєння відповідачем ДТП на належному позивачеві транспортному засобі, то вважає, що позивачем не додано до позову належних та допустимих доказів в обґрунтування вказаної суми збитків та порядку їх визначення позивачем.

Позивачем ТОВ «Юрія-фарм» через представника адвоката Квітко Є.В. подано відповідь на відзив, за яким просить задовольнити позовні вимоги. Зазначено, що розмір матеріальної шкоди 99000грн. повністю доведено наданими та переліченими в позовній заяві, доказами. Підставами для відшкодування такої шкоди є норми ч.1 ст. 1166, ч.2 ст. 1187, ч.1 ст. 1191 ЦК України. Вважає, що відповідача судовими рішеннями визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 130 та ст. 124 КУпАП, а тому має місце його протиправна поведінка. Вказані судові рішення є такими, що набрали законної сили. Також за наданими позивачем доказами встановлена вина відповідача та наявний причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою.

Щодо розміру збитків в сумі 150736грн. 22 коп., то також вказує на те, що матеріали справи мають достатньо доказів в їх обґрунтування. Враховуючи початкову вартість автомобіля 215337,50грн. (без ПДВ) та дату скоєння ДТП мають місце такі розрахунки: 215337,50грн. - 64601,28грн. = 150736,22грн., де 215337,50грн. - початкова вартість ТЗ, 64601,28грн. - сума амортизаційних відрахувань.

В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Юрія-фарм» адвокат Квітко Є.В. підтримав заявлені позовні вимоги та викладені обставини та просив позов задовольнити. Зазначив, що мали місце неправомірні дії відповідача, внаслідок чого позивачеві завдано матеріальної шкоди. Сторони перебували у трудових відносинах; з відповідачем був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, з яким він ознайомлений. Відповідач отримав у своє користування транспортний засіб, тобто прийняв матеріальну цінність. 17.04.2017р. за його участю сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено ТЗ, належний позивачеві та ТЗ, належний третій особі (потерпілому). За судовим рішенням його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Крім того, ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, а тому не виконав вимоги закону та договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність щодо необхідності виконання вимог різних органів. Відповідач притягувався до адмінвідповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, але щодо нього застосовані положення ст. 38 КУпАП. За п.8.2 та п. 2.1.4 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відповідач несе відповідальність за законодавством України. Таким чином, з нього слід стягнути 150736грн. 22коп. Крім того, після ДТП ТОВ «Юрія-фарм» на претензію ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» сплатило 99000грн., а тому в порядку регресу ці кошти слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Крім того, зазначив, що протиправна поведінка відповідача полягає в тому, що він є винуватцем ДТП, відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в порядку, визначеному законом; наявна шкода - на даний час транспортний засіб у позивача відсутній, оскільки проданий за 48000грн. і ТОВ пошкоджений автомобіль не використовує; наявна вина відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та шкодою. Про факт визнання відповідачем своєї вини свідчить і те, що при звільненні він сам вказав у заяві про утримання з його заробітку коштів в рахунок пошкодженого ним майна - транспортного засобу. Отже, відповідач добровільно сплатив підприємству 23000грн., які зараховані як часткове погашення боргу за пошкоджений автомобіль по договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (ПІМВ). При цьому, на підприємстві відсутні відомості про те, чи зараховані ці кошти на погашення регресу, чи на погашення основного боргу. Підприємство не стягувало з відповідача франшизу. Позивач дізнався про ДТП лише після судових рішень, за якими ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адмінправопорушень за ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП, а тому позивач не звертався до страхової компанії про відшкодування по «КАСКО», оскільки фактично позивач був позбавлений права на звернення з-за відмови ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`янінняі, відповідно ДТП не підпадає під ознаки страхового випадку. Зазначив, що оцінка вартості автомобіля не здійснювалась, оскільки транспортний засіб не підлягає до відновлення, враховуючи вартість нового автомобіля та ринкову вартість такого автомобіля. Докази того, що автомобіль не підлягає відновленню: договір купівлі-продажу автомобіля, де вказана його вартість; дані про продаж пошкодженого автомобіля за 48000грн. Відповідач 17.04.2017р. користувався автомобілем і сталася ДТП. Вважає, що відповідач повинен нести відповідальність за нормами Цивільного Кодексу України, оскільки він завдав шкоди позивачеві. Позов пред`явлений до ОСОБА_1 як працівника підприємства, оскільки він повинен відповідати за умовами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. При цьому, слід врахувати норми п.4 ч.1 ст. 134 КЗпП України, оскільки відповідач діяв при виконанні трудових обов`язків поза робочий час.

Крім того, просив стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомив.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Смаглій В.М. просив відмовити у задоволенні позову, оскільки він є необґрунтованим та безпідставним, відсутні докази. Зазначив, що страхова компанія сама визначила розмір шкоди 99000грн., які були сплачені нею потерпілому (третій особі). Після цього, була пред`явлена претензія до ТОВ «Юрія-фарм», яке зазначені кошти добровільно сплатило ПрАТ «СК «УНІКА». Отже, на думку представника відповідача, ТОВ може звернутися до страхової компанії щодо повернення безпідставно сплачених коштів. Вважає, що підстав для стягнення таких коштів з ОСОБА_1 немає, оскільки відсутнє судове рішення, яким би були встановлені обставини про те, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Вказує, що відповідач не відмовлявся не освідування. Крім того, додав, що претензія позивачеві надійшла у листопаді 2017 року, тобто, коли відповідач ще працював на підприємстві, а відшкодування за претензією відбулось у січні 2018 року.

Що стосується відшкодування відповідачем позивачеві 150736грн. 22 коп., то відповідач такі вимоги не визнає, оскільки він сплатив ТОВу кошти, які були утримані з його заробітку під час звільнення з роботи (грудень 2017 року). Крім того, зазначив, що відповідач визнає той факт, що ДТП сталося з його вини, за що на нього за судовим рішенням накладено адміністративне стягнення. При цьому, 23000грн. відповідач сплатив як повне відшкодування за пошкоджений ним ТЗ відповідно до своєї заяви від 15.12.2017р. Крім того, вважає, що відсутні докази про те, що неможливий відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля , а на даний час цей ТЗ проданий позивачем третій особі за 48000грн. За умовами п.2.1.4 договору про ПІМВ розмір визначається фактичними втратами, а не по бухобліку, оскільки балансова вартість - це максимальна сума; відсутні докази щодо фактичних збитків та розміру, наявних пошкоджень на транспортному засобі. Крім того, автомобіль після ДТП ще рік знаходився на балансі підприємства до часу його продажу.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що відповідно до індивідуального трудового договору №ЮФ 000030 від 02.02.2016р. та наказу №ЮФ000031-ОС від 03.02.2016 року до ТОВом «Юрія-фарм» () на підставі заяви прийнято на роботу ОСОБА_1 на посаду представника торговельного Центрального Регіонального торгового представництва Вінниця дирекції регіональних торгових представництв, починаючи з 04.02.2016 року.

Відповідно до п.1.4 трудового договору, підприємство створює умови для успішного виконання працівником своїх функціональних обов`язків і оплачує його працю в порядку і на умовах, передбачених цим договором. Працівник діє в інтересах підприємства, керуючись вказівками його адміністрації і здоровим глуздом, з урахуванням конкретних обставин та особливостей виконуваної ним роботи.

Цей договір укладено у відповідності з положеннями глави 3 «Трудовий договір» КЗпП України тап пунктами 2.2, 4.3.4 колективного договору між дирекцією та трудовим колективом ТОВ «Юрія-фарм» (п.1.5 договору).

Як зазначено у п.1.2 договору, посада працівника, його приналежність до структурного підрозділу й підпорядкованість можуть змінюватися, виходячи з виробничої необхідності, та здійснюються з дотриманням вимог чинного законодавства. Відповідні зміни вводяться в дію наказом по підприємству. З урахуванням характеру виконуваної працівником роботи, її самостійності та суттєвого впливу на поточну господарську діяльність підприємства, включенням до компетенції працівника організаційно-розпорядчих функцій, з урахуванням інтересів працівника, пов`язаних, зокрема із встановленням ненормованого робочого дня, цей договір відповідно до підпункту ч.2 с т. 23 КЗпП України укладено на визначений термін, з наступною пролонгацією за згодою сторін (п.1.6 договору).

Якщо для виконання службових обов`язків працівникові надається підприємством автотранспорт тощо, порядок та умови використання визначаються внутрішніми нормативними документами (положеннями, інструкціями тощо) підприємства (п.4.3 договору). Працівник зобов`язується виконувати Правила внутрішнього трудового розпорядку підприємства відповідно до специфіки виконуваної ним роботи та поставлених перед ним виробничих завдань (п.5.1 договору). Режим робочого часу передбачено розділом 5 договору.

Відповідно до п.п.8.1, 8.2 договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання обов`язків, передбачених цим договором, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та цього договору. За нанесення з вини працівника (в результаті прямої дії чи бездіяльності) майнових або немайнових збитків підприємству, працівник несе відповідальність, у тому числі матеріальну, передбачену підприємством у порядку і на умовах, передбачених чинним законодавством України.

Отже, на підставі договору між сторонами виникли трудові відносини, що не заперечується сторонами.

З метою поліпшення адміністративно-господарської діяльності товариства відповідно до наказу по підприємству №ЮФ/0092-АГ від 05.09.2016р. за відповідачем ОСОБА_1 закріплено легковий автомобіль Форд Фієста Тренд, реєстраційний № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1242смкуб, колір синій, рік випуску 2015, дата реєстрації 16.10.2015р., технічний паспорт НОМЕР_2 . За цим наказом транспортний засіб переданий у користування та розпорядження відповідача. Крім того, 05.09.2016р. між позивачем та відповідачем укладено договір №0092 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (ПІМВ).

Відповідно до п.1, п.2 цього договору, відповідач на умовах, визначених цим договором, на підставі п.1 ст. 134 та ст. 135-1 КЗпП, відповідно до індивідуального трудового договору приймає на себе повну матеріальну відповідальність за всі в установленому порядку передані йому позивачем товарно-матеріальні цінності, а також за ті ТМЦ, що будуть передаватись йому протягом усього терміну дії цього договору, у зв`язку з цим відповідач зобов`язаний дбайливо ставитися до переданих (довірених) йому матеріальних цінностей позивача, вживати заходів для попередження їх знищення, втрати, пошкодження, зниження якості або псування та як наслідок спричинення збитків для підприємства, вчасно повідомляти про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження довірених йому матеріальних та інших цінностей.

За нанесення з вини працівника (у результаті прямої дії або бездіяльності) майнових або немайнових збитків підприємству, працівник несе відповідальність, у тому числі матеріальну, перед підприємством у порядку і на умовах, передбачених чинним законодавством України (пп.2.1.3 п.2 договору).

Відповідно до п.п.2.1.4 п.2 цього договору, розмір заподіяної шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) ТМЦ за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, знищення або псування ТМЦ розмір шкоди визначається за цінами, що діють за місцем роботи працівника на день відшкодування шкоди.

Списання з працівника вартості псування, пошкодження та інших втрат товарів/матеріалів, що мали місце у підприємства, можливе лише за умови, що ці втрати сталися не з вини працівника і тільки, якщо вони документально підтверджені в установленому порядку і в установлений термін (п.п.2.1.5 п.2 договору).

Відповідно до п.5 договору про ПІМВ усі правові відносини, що виникають у зв`язку з виконанням умов цього договору і не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного в Україні трудового законодавства. У випадку незабезпечення з вини працівника збереження переданих (довірених) йому матеріальних цінностей, визначення розмірів збитків, завданих підприємству, їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства та внутрішніх нормативних актів підприємства у тому числі шляхом утримання з належних працівнику грошових коштів.

За дослідженими матеріалами справи, ОСОБА_1 під розписку ознайомлений з умовами вказаного договору 08.09.2016 року.

Крім того, між сторонами 18.07.2016 року укладено додаткову угоду №1 до договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність і доповнено його пунктами 11, 11.1, 11.12 змісту щодо настання страхового випадку, зокрема, особливою умовою даного договору є збереження, правильне та раціональне використання відповідачем переданого йому (з метою ефективного виконання ним своїх посадових обов`язків) в користування та розпорядження транспортний засіб (застрахованого на умовах «КАСКО»), що закріплений за ним згідно наказу по підприємству.

Цивільно-правову відповідальність власника ТЗ позивача ТОВ «Юрія-фарм», було застраховано в ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» на умовах полісу АК/1043850 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який укладено 11.10.2016р.

Крім того, вказаний вище ТЗ був застрахований за договором добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО corporate" №827001/4100/0000007 від 02.02.2017р., укладеного між ТОВ «Юрія-фарм» та ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА».

Згідно із заявою власника ТЗ Хюндай Санта Фе н/з НОМЕР_3 про виплату матеріального збитку від 19.04.2017р., висновку за результатами експертного авто-товарознавчого дослідження №36/17 від 22.05.2017р. та страхового акту №00222349 від 15.05.2017р., - ПрАТ «СК «УНІКА» на підставі ст. 1172 ЦК звернулося в порядку регресу до позивача з претензією про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 99000грн.

На підставі вказаної претензії від 15.11.2017р. (в порядку регресу) позивачем 26.01.2018р. добровільно сплачено страхове відшкодування в розмірі 99000грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 26.01.2018р.

Відповідно до наказу від 15.12.2017 року №ЮФ000339-ОС, ОСОБА_1 на підставі його заяви звільнений з роботи за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України) з 15.12.2017 року.

За заявою ОСОБА_1 від 15.12.2017р., він просив належні йому кошти до виплати при звільненні, направити на часткове погашення завданих ним збитків ТОВу «Юрія-фарм» (пошкодження автомобіля Форд Фієста), відповідно до договору про ПІМВ від 05.09.2016р.

Крім того, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідно до довідки УПП у м.Черкаси від 28.04.2017р. №236СК/ш/24-2017, - 17.04.2017р. в м. Черкаси сталася ДТП за участю водія автомобіля Форм Фієста ОСОБА_1 та водія автомобіля Хюндай Санта Фе, власником якого є ОСОБА_2 .

У даній довідці зазначено, що водій ОСОБА_1 відмовився від перевірки на стан сп`яніння.

Постановою Придніпровського райсуду м. Черкаси від 30.06.2017р. (справа №711/4967/17) на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу 340грн.

Постановою Сснівського райсуду м. Черкаси від 19.07.2017р. (справа №712/4980/17) провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Соснівського райсуду м. Черкаси від 19.07.2017р. (справа №712/4980/17) виправлено опечатку в резолютивній частині постанови суду від 19.07.2017р. та слід вважати вірним перший абзац резолютивної частини постанови: «Визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 130 ч.1 КУпАП».

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 12.03.2019р. постанову Соснівського райсуду м. Черкаси від 19.07.2017р. про виправлення описки в резолютивній частині постанови Соснівського райсуду м. Черкаси від 19.07.2017р. щодо ОСОБА_1 скасовано.

За даними договору постачання автомобілів №13/05-2015 від 13.05.2015р., специфікації, рахунку від 21.05.2015р. ТОВ «Юрія-фарм» придбало транспортний засіб автомобіль Форд Фієста.

Відповідно до даних довідки «ЮФ/02-10 від 08.01.2019р., що надана до суду позивачем, балансова вартість автомобіля Форд Фієста (техпаспорт НОМЕР_2 ) станом на 17.04.2017р. становила 150736грн. 22коп.

Крім того, судом досліджено службову записку керівника логістичного відділу ОСОБА_3 від 18.07.2017р., відповідно до якої він генеральному директору ТОВ «Юрія-фарм» повідомляє, що після скоєння ДТП 17.04.2017р. та послідуючого огляду транспортного засобу автомобіля Форд Фієста НОМЕР_3 , з економічної точки зору не вбачається за доцільне проводити відновлювальний ремонт, так як вартість такого ремонту перевищує 70% від вартості нового автомобіля, отже, вважає, що даний автомобіль слід продати.

Як вбачається з бухгалтерської довідки №ЮФ/02-130 від 21.03.2019р. автомобіль Форд Фієста НОМЕР_1 був проданий 18.12.2018р. за договором від 12.12.2018р. фізичній особі ОСОБА_4 за 48000грн., що підтверджується даними квитанції від 12.12.2018р.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України).

За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до статті 130 КЗпП, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Статтею 134 цього Кодексу передбачені випадки повної матеріальної відповідальності. Зокрема, відповідно до п.1 ч.1 цієї статті, - відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Так, за положеннями ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціяям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

З`ясувавши обставини справи, суд прийшов до висновку, що посада торговельного представника, яку обіймав відповідач ОСОБА_1 , не міститься в Переліку посад і робіт, займаних або виконуваних працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збережння цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення чи використання в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРС і Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977р. №447/24 (чинного на території України згідно із постановою Верховної Ради України від 12.09.1991р. №1545-ХІІ). Вищезазначений перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Крім того, слід зазначити, що позивачем, враховуючи положення ст.ст. 12, 76-83 ЦПК України, не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про функціональні та посадові обов`язки працівника ОСОБА_1 , як торговельного представника, з якими б він був ознайомлений, щоб давало суду підстави вважати, що він може за законом нести повну матеріальну відповідальність перед позивачем.

Інших обставин, які б з врахуванням положень ст.ст. 134, 135-1 КЗпП України, давали суду підстави для висновку про можливість покладення на відповідача (працівника) повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, при розгляді справи не встановлено.

Таким чином, доводи позивача про стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди у розмірі 150736грн. 22 коп., з посиланням на п.1 ч.1 ст. 134, ст. 135-1 КЗпП, відсутні.

Дійсно, відповідно до статті 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Як роз`яснено у п.4 згаданої постанови №14, за правилами ст.132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав,

пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на данному підприємстві (в установі, організації).

Як визначено у частині 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, як на думку суду, розглядаючи дану цивільну справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих, зокрема, позивачем доказів, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль, відповідно до статті 132 КЗпП, оскільки відповідач ОСОБА_1 добровільно, шляхом подання відповідної заяви, сплатив позивачеві кошти в розмірі 23000грн., як відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодженого в ДТП автомобіля, який був переданий йому в користування та розпорядження. При цьому, позивач не надав підтвердження (письмового документу) про середньо-місячний заробіток відповідача ОСОБА_1 , не довів обставини про те, що пошкоджений автомобіль не підлягав відновлювальному ремонту; не надано доказів про наявність певних пошкоджень на транспортному засобі та про визначення розміру дійсної шкоди, при умові розміру вже сплачених відповідачем коштів та коштів, отриманих позивачем від продажу пошкодженого автомобіля третій особі, зважаючи на норми ч.2 ст. 78 ЦПК України. Крім того, позивачем не зазначено про те, коли саме ним встановлено (визначено) розмір заподіяної шкоди підприємсту, враховуючи положення ст. 136 та ст. 233 КЗпП України.

Що стосується позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юрія-фарм» грошових коштів в розмірі 99000грн. (право зворотної вимоги (регресу), то в цій частині, як на думку суду, також слід відмовити.

Так, відповідно до ч.2 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно із ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

Як зазначалось вище, за змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до ч. 1 ст.9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року N 6-1654цс15.

Нормою ч. 1 ст. 1191 ЦК України дійсно передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, проте, як вже зазначалось, відповідач ОСОБА_1 на час події ДТП, що мала місце 17.04.2017р., у результаті якої було завдано матеріальної шкоди, перебував із позивачем ТОВ «Юрія-фарм» у трудових відносинах, з огляду на те, що до застосування підлягають спеціальні норми КЗпП України.

Відповідно до абз.5 п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

Як зазначалось вище, за збиток, заподіяний підприємству під час виконання трудових обов`язків, працівники (крім посадових осіб), з вини яких його заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямого дійсного збитку, але не більше ніж їхній середній місячний заробіток. Матеріальну відповідальність понад середній місячний заробіток допускають лише у випадках, визначених у законодавстві (ст. 132 КЗпП). Випадки, у яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі збитку, заподіяного з їхньої вини підприємству, перелічено в ст. 134 КЗпП. Зокрема, це можливо, якщо між працівником і підприємством згідно зі ст. 135-1 КЗпП укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Отже, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача шкоди в розмірі 99000грн. немає, оскільки посада торговельний представник, яку займав ОСОБА_1 , не внесено до Переліку №447/24; суд позбавлений можливості, враховуючи межі заявлених позовних вимог, підстави позову, наявні докази та доводи позивача, - здійснити розрахунок розміру шкоди, відповідно до ст. 132 КЗпП України, оскільки позивачем не надано підтвердження (письмового документу) про середній місячний заробіток відповідача ОСОБА_1 , враховуючи Порядок №100 від 08.02.1995р.; відповідач ОСОБА_1 добровільно при звільненні з роботи сплатив позивачеві кошти в розмірі 23000грн., як відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодженого в ДТП автомобіля. При цьому, під час розгляду справи позивачем не було надано відповідної документально підтверджуваної інформації про те, яким чином ці кошти були розподілені (зараховані) підприємством, - чи на відшкодування основного боргу за пошкоджений внаслідок ДТП автомобіль, як зазначено у заяві ОСОБА_1 від 15.12.2017р., чи на погашення зворотної вимоги (регресу), враховуючи, що претензія ПрАТ «СК «УНІКА» датована 15.11.2017р., а кошти підприємством перераховані 26.01.2018р. Також, як зазначалось вище, відсутні підтвердження того, що ТЗ не підлягав відновлювальному ремонту, відсутні дані про те, коли підприємством визначено розмір шкоди та, яка дійсна шкода, що заподіяна підприємству.

Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Юрія-фарм» в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись КЗпП України, ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-83, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрія-фарм» (, м. Київ, вул. М.Амосова, 10) до ОСОБА_1 ( код НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 23.09.2019р. (з врахуванням часу перебування у відпустці).

Головуючий: С. М. Позарецька