Номер провадження: 22-ц/813/1974/19
Головуючий у першій інстанції Калашнікової О.І.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 09 липня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і розподіл спільного майна, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 у жовтні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання за ним - ОСОБА_4 права власності на автомобіль марки «Misubitsi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, стверджуючи, що автомобіль було придбано за його особисті кошти. Надалі позивач уточнив свої вимоги і просив суд ухвалити рішення, яким встановити факт спільного проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу і визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вищевказаного автомобіля. Під час судового розгляду справи позивач ще раз надав заяву про уточнення позову і просив встановити факт його спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2008 року по 2016 рік і визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля автомобіль марки «Misubitsi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

ОСОБА_2, не визнаючи позов ОСОБА_4 доводила, що спірний автомобіль не є спільним майном сторін по справі, що автомобіль було нею придбано до того, як вони з ОСОБА_4 стали проживати однією сім'єю. ОСОБА_2 заявила зустрічні вимоги про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні автомобілем шляхом зобов'язання ОСОБА_4 повернути їй спірний автомобіль.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 09 липня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і розподіл спільного майна - задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з весни 2008 року по 2016 рік.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Misubitsi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов'язання ОСОБА_4 повернути автомобіль марки «Misubitsi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2 залишено без задоволення.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 09 липня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і розподіл спільного майна, а позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 спільно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 25.04.2011 року у них народилась дочка ОСОБА_5. 09.06.2009 року на ім'я ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб автомобіль марки «Misubitsi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на підставі довідки -рахунку серії КІМ 019360 від 09.06.2009 року.

ОСОБА_4 доводить, що з весни 2008 року вони з ОСОБА_2 проживали однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_1, що на придбання автомобіля він з особистих грошових коштів надав 30 000 дол.США. Автомобіль було придбано для потреб сім'ї, тому він- ОСОБА_4 сьогодні визнає за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля. Автомобіль було зареєстровано на ім'я ОСОБА_2, але в той же день - 09.06.2009 року ОСОБА_2 оформила на його - ОСОБА_4- ім'я довіреність на право володіння і розпорядження цим автомобілем, по закінченню терміну дії цієї довіреності, ОСОБА_2 02.06.2015 року знову оформила на його ім'я довіреність на володіння і розпорядження автомобілем. В 2016 році сім'я між сторонами розпалась і до весни 2017 року ОСОБА_4 безперешкодно володів і користувався автомобілем. 01.03.2017 року ОСОБА_2 припинила дію доручення від 02.06.2015 року, про що він - ОСОБА_4- довідався від слідчого СВ Портофранківського ВП Приморського ВП у м.Одесі під час досудового розслідування матеріалів за заявою ОСОБА_2 про самоправні дії ОСОБА_4 щодо майна заявниці. За захистом своїх прав на частину у спільному майні він звернувся до суду з цим позовом.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 посилався на такі докази свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - автомобіль марки «Misubitsi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2, довіреність ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_4 від 02.06.2015 року на право експлуатації та право розпорядження автомобілем марки «Misubitsi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, довідку з місця проживання і реєстрації - ОСОБА_4 з 14.09.2011 року був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_2, видатковий касовий ордер від 12.02.2005 року про отримання ОСОБА_4 450 000 грн. за сільгосптехніку, видатковий касовий ордер від 30.12.2007 року і видатковий касовий ордер від 30.08.2008 року про отримання ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 68 000 грн і в сумі 107 000 грн за виконані роботи за договором від 03.01.2007 року, товарний чек №107 від 06.06.2008 року на придбання ОСОБА_4 для проведення ремонту після залиття квартири за адресою АДРЕСА_2 будівельних матеріалів і сантехнічного обладнання (унітаз, бачок, ламінат, фарба та інше), виписку з медичної карти амбулаторного хворого- ОСОБА_4, що він перебуває на диспансерному обліку в КУ « ЦП МСД №3» з 2008 року за адресою АДРЕСА_3, пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

ОСОБА_2, не визнаючи позов ОСОБА_4, стверджувала в судовому засіданні, що з ОСОБА_4 вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2010 року, що спірний автомобіль є її особистим майном, тому як автомобіль було придбано у 2009 році за грошові кошти, що їй надав колишній чоловік - ОСОБА_10 Дійсно з ОСОБА_4 вона знайома з 2008 року, тому як ОСОБА_4 був прорабом на будівництві житлового будинку, який будується на належній їй на праві власності земельній ділянці. З метою виконання ОСОБА_4 обов'язків щодо нагляду і контролю за будівництвом будинку вона - ОСОБА_2 і надала довіреність на право керування автомобілем ОСОБА_4 На підтвердження своїх вимог і доводів ОСОБА_2 посилалась на пояснення свідка ОСОБА_10

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.21 СК України встановлює, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.74 СК України у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, зазначив, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Суд встановив і сторони визнали, що з весни 2008 року по 2016 рік ні ОСОБА_4 ні ОСОБА_2 не перебували у зареєстрованому шлюбі, але разом проживали, вели спільне господарство, піклувались одне про одного, купували майно для спільного користування. Сторони мають малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. З весни 2008 року сторони проживали разом в квартирі АДРЕСА_1. Надані позивачем докази про спільне проживання з ОСОБА_2 в належній відповідачці квартирі (довідка з медичної установи, пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, товарний чек на придбання будматеріалів) є належними і достовірними і не спростовані відповідачем.

Суд обґрунтовано не погодився з доводами представника ОСОБА_2 про сумнівність доказів, наданих позивачем, а саме - видатковий касовий ордер від 12.02.2005 року про отримання ОСОБА_4 450 000 грн. за сільгосптехніку, тому як належність акцій в ТОВ «Облагропромсервіс» ОСОБА_4 відповідачем не спростовано, припинення діяльності товариства підтверджено належними доказами (витяг з ЄДРПОУ). Окрім того, ОСОБА_2 не надала до суду будь-яких доказів щодо її доходів в період 2008-2016 років, у той час як ОСОБА_4 свої доводи про утримання сім'ї підтвердив письмовими доказами у вигляді видаткового касового ордеру від 12.02.2005 року про отримання ОСОБА_4 450 000 грн. за сільгосптехніку, видаткового касового ордеру від 30.12.2007 року і видаткового касового ордеру від 30.08.2008 року про отримання ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 68 000 грн і в сумі 107 000 грн за виконані роботи за договором від 03.01.2007 року. Зазначені документи підтверджують витрати ОСОБА_4 і ОСОБА_2 на придбання спірного автомобіля за 35000 дол.США в 2009 році.

Правильною є позиція суду щодо сумнівності пояснень свідка ОСОБА_10, що саме він безвідплатно передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 35 000 дол.США для придбання автомобіля, тому як ОСОБА_10 і ОСОБА_2 розірвали шлюб в 2003 році, свідок вже на той час фактично мав іншу сім'ю та утримував 4 - х дітей від шлюбу з ОСОБА_2 і в судовому засіданні ні ОСОБА_2 ні свідок не назвали причини, з яких свідок передав ОСОБА_2 безоплатно таку значну суму грошових коштів. Пояснення свідка ОСОБА_11 також обґрунтовано викликали у суду сумнів щодо їх достовірності і правдивості, тому як свідок стверджувала, що з 1999 року працює у ОСОБА_2 хатньою робітницею , але з ОСОБА_4 не знайома, бачила його в квартирі ОСОБА_2 з кінця 2010 року. Свідок не пояснила у якості кого ОСОБА_4 знаходився в квартирі ОСОБА_2, як довго він перебував в цій квартирі, хоча сама ОСОБА_2 визнає факт спільного проживання з позивачем з 2010 року.

Підсумовуючи вищевикладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності правильним є висновок суду щодо обґрунтованості позову ОСОБА_4 та існування правових підстав для його задоволення, а саме встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_4 та жінки ОСОБА_2, оскільки сторони проживали в одній квартирі, були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов'язки, оскільки твердження позивача підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Та щодо необґрунтованості позову ОСОБА_2 та відсутності правових підстав для його задоволення.

Згідно з частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, встановивши факт проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_4 та жінки ОСОБА_2 з 2008 року по 2016 рік, суд умотивовано визнав автомобіль марки «Misubitsi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_2

Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках. Суд першої інстанції встановив і сторони визнали, що ні позивач ні відповідачка не бажають отримувати грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля, тому суд визнав за кожною із сторін право власності на 1/2 частину автомобіля.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на те, що висновки суду суперечать закону, на недостатність доказів для встановлення факту проживання однією сім'єю як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення питання.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 УПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 09 липня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12.04.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький