П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2019 року місто ОСОБА_1

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: ОСОБА_2 (суддя-доповідач), ОСОБА_3, ОСОБА_4, із секретарем судового засідання Богуславською О.М., за участю представника позивача адвоката ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства ОСОБА_6 банк «ПриватБанк» на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2019 року (повний текст рішення складено 05.02.2019 року) ухвалене в приміщенні того ж суду у складі судді Квєтка І.А. у цивільній справі (єдиний унікальний номер 485/1617/18, номер провадження 22-ц/812/782/19) за позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 "Приватбанк" в особі Філії "Миколаївське регіональне управління" Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 "Приватбанк" (назва змінена на Акціонерне товариство ОСОБА_6 "Приватбанк") про стягнення неправомірно знятих грошових коштів з карткового рахунку,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2018 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 "ПриватБанк" про стягнення неправомірно знятих грошових коштів з карткового рахунку.

21 травня 2018 року ПАТ КБ "ПриватБанк" змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк").

Позовну заяву мотивував тим, що 15 січня 2007 року між ним та ПАТ КБ "ПриватБанк" в особі філії Миколаївське регіональне управління ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено споживчий кредитний договір № NKH3FA08110243, відповідно до умов якого йому було надано кредит в сумі 3600 грн. зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 0,12% річних з кінцевим терміном повернення 15.11.2007 року. Кредит він сплатив, але квитанцій у нього не залишилось.

У липні 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звертався до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою про стягнення з позивача кредитної заборгованості в сумі 30277 грн. 29коп. за вказаним споживчим кредитом. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.10.2013 року в задоволенні позовних вимог банку відмовлено за пропуском строку позовної давності.

20 січня 2014 року позивач працевлаштувався до Комунального підприємства "Миколаївкомунтранс" та 23 червня 2016 року у філії Миколаївське регіональне управління ПАТ КБ "Приватбанк" отримав картку для виплат "VISA" №284222, в тому числі і заробітної плати. При отриманні картки згоди банку на списання з карти коштів він не надавав.

Починаючи з 20.07.2016 року по 07.11.2016 року відповідач проводив неправомірне, автоматичне списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості із заробітної плати позивача, всього за весь період були списані грошові кошти в розмірі 10965 грн.07коп.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з АТ КБ "Приватбанк" неправомірно стягнуті грошові кошти в сумі 10965 грн.07коп. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн., на правничу допомогу в розмірі 4650 грн. та витрати повязані з переїздом до суду (а.с. 2-6, 44-45).

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_7 до Акціонерного товариства ОСОБА_6 "ПриватБанк" в особі Філії "Миколаївське регіональне управління" Акціонерного товариства ОСОБА_6 "ПриватБанк" про стягнення неправомірно знятих грошових коштів з карткового рахунку задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства ОСОБА_6 "ПриватБанк" на користь ОСОБА_7 неправомірно списані кошті в розмірі 10965,07 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80грн.,та на правничу допомогу в розмірі 4650 грн., всього 5354,80грн. В частині стягнення витрат повязаних з переїздом до суду вимоги залишено без задоволення (а.с. 67-72).

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що винесено внаслідок неповного зясування обставин, які мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, оскільки відповідно до умов договору № NKH3FA08110243 від 15.01.2007 року позичальник доручає банку здійснювати погашення заборгованості за кредитом у передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку, що відповідає картці, емітованої банком. Пункт 2.2.5 договору передбачає, що позичальник доручає банку списувати кошти із усіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум які підлягають сплаті банку за Заявою та цими Умовами, при настанні строків платежів. Посилання позивача на рішення Ленінського районного суду Миколаївської області від 04.10.2013 року, яким було відмовлено банку у задоволенні позову про стягнення боргу за цим кредитним договором, не є доказом неправомірності списання коштів відповідачем, оскільки вказаним рішенням було встановлено факт наявності заборгованості, але відмовлено у її стягненні з підстав пропуску строків позовної давності.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 4650 грн. При визначені суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Обсяг матеріалів оскаржуваної справи не є значним, та не відноситься до категорії справ значної складності (а.с. 76-79).

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат позивача ОСОБА_7 ОСОБА_5 зазначає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Згідно до вимог п. 7 ч. 11 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, який діяв на той час, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до положень закону списання коштів з рахунка їх володільця можливо лише за розпорядженням останнього або на підставі рішення суду, а також у випадках встановлених законом чи договором між банком та клієнтом.

Крім того, при ухваленні рішення про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу судом першої інстанції повністю враховано та зясовано обставини справи, можливість та фактичність витрат на правничу допомогу, поведінка сторін під час розгляду справи та правомірне і обґрунтовано прийнято рішення.

В іншій частині рішення суду не оскаржено, тому в апеляційному порядку відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просив залишити без задоволення апеляційну скаргу.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає наведеним вимогам.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.10.2013 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором № NKH3FA08110243 від 15.01.2007 року у розмірі 30277 грн.29коп. за пропуском встановленого сторонами терміну позовної давності. Вказаним рішенням також визнано, що ОСОБА_7 вказаний кредитний договір з банком укладав та отримував споживчий кредит у сумі 3600 грн. зі сплатою процентів у розмірі 0,12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення коштів до 15.11.2007 року, за несплату боргу станом на 05.07.2013 року заборгованість складала на загальну суму 30521,52 грн., з яких 3243,25 грн. заборгованості за кредитом, 13521,52 грн. заборгованості по процентам, 13521,52 грн. заборгованості по пені (а.с.14).

14 серпня 2017 року Інгульським ВДВС міста ОСОБА_1 ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 №774 від 27 лютого 2017 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" не сплаченої в строк за кредитним договором № NKH3FA08110243 від 15.01.2007 року, за період з 15.01.2007 року по 19.10.2016 року, в розмірі 30606 грн.63коп. та звернуто стягнення на доходи позивача. В серпні місяці 2017 року з заробітної плати ОСОБА_7 було утримано 2561 грн.05коп.

У звязку з чим позивач звернувся до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк", треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, Інгульський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Миколаївській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та зобов"язання вчинити певні дії.

09 січня 2018 року рішенням вказаного суду позов ОСОБА_7 задоволено, виконавчий напис, вчинений 27 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №774, за яким підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за період з 15.01.2007 року по 19.10.2016 року за кредитним договором № NKH3FA08110243 від 15.01.2007 року в розмірі 30606 грн.63коп., визнано таким, що не підлягає задоволенню; та стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь позивача утриманні за вище вказаним виконавчим написом з його заробітної плати грошові кошти в розмірі 2561 грн.05коп., та 640 грн. судового збору (а.с.10-13).

Позивач з 20.01.2014 року працює в КП "Миколаївкомунтранс" та 23.06.2016 року та отримує заробітну плату на картку для виплат "VISA" №284222.

З картки VISA" №284222 відповідачем проводилось списання грошових коштів на карту для погашення простроченої заборгованості. За період з 20.07.2016 року по 07.11.2016 року були списані грошові кошти в розмірі 10965 грн.07коп., а саме: 20.07.2016 року в сумі 197,23 грн. та 302,77 грн.; 05.08.2016 року-2670,58 грн.; 15.08.2016 року-525 грн.; 18.08.2016 року-500 грн.; 06.09.2016 року-2842,78 грн.; 06.10.2016 року-3906,71 грн.; 07.11.2016 року-20 грн., що підтверджується випискою про рух коштів за період 23.06.2016-30.11.2016 (а.с.15-17).

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів в розмірі 10965 грн.07коп., судових витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу, суд виходив з їх доведеності за обґрунтованості, при цьому суд послався на положення Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті від 21.01.2004 року № 22, а також на те, що термін дії кредитного договору сплинув 15.11.2007 року.

Стягуючи витрати на правничу допомогу в розмірі 4650 грн, суд послався на укладений між позивачем та адвокатом договір про надання правової допомоги та квитанцію про сплату вказаної суми та не звернув при цьому увагу на вимоги норм ЦПК України, якою врегульовано розподіл судових витрат між сторонами.

З висновком суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу погодитись можна частково.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, розяснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та субєкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими субєктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та розяснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірний із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи договір про надання правничої допомоги № 14/3 від 14 березня 2018 року, укладений між позивачем та адвокатом ОСОБА_5, (а.с. 50-52), заява, яка містить опис виконаних робіт та вартість наданих послуг (а.с. 44-45), квитанція прибуткового касового ордеру № 400 від 02.11.2018 року про сплату гонорару на суму 4650,00 грн. (а.с. 48), не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

З заяви про надані послуги вбачається, що розмір гонорару складається з таких видів наданої правничої послуги: отримання консультації, збір доказів (направлення запитів) 650 грн., підготовка позовної заяви та матеріалів до судового розгляду 1500 грн., за представництво в суді першої інстанції 2500 грн.

В той же час матеріали справи свідчать про те, що адвокат не приймав участь в судових засіданнях суду першої інстанції, отже підстав для стягнення 2500 грн. немає.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 2150 грн. (650 + 1500) витрат на професійну правничу допомогу, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України змінити, оскільки воно винесено з порушенням норм процесуального права, частково задовольнивши апеляційну скаргу.

З доводами апеляційної скарги на необгунтованість та незаконність судового рішення по суті розглянутого спору погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами кредитний договір № NKH3FA08110243 від 15.01.2007 року, за яким позивач отримав в кредит у вигляді строкового кредиту у розмірі 3600,00 грн. на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01% на місяць та зобовязався його погашати по 360,20 грн. щомісячно, сплачуючи вказану суму в період з 13 до 20 числа кожного місяця, діяв з 15.01.2007 року по 15.11.2007 року включно (а.с. 34-36). Тобто сторони за договором погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Відповідно до п.2.2.5. кредитного договору позичальник доручає банку списувати кошти із своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Крім того, відповідно до п. 2.3.5 кредитного договору банк має право списувати кошти з поточних рахунків позичальника, згідно п.2.2.5, при настанні строків платежів, передбачених умовами цього договору.

Аналіз наведених умов кредитного договору свідчить про те, що договірне списання можливе в межах строків платежів, закінчення строку договору виключає можливість застосування договірного списання.

В справі, що переглядається, відповідач скористався наведеними пунктами кредитного договору не в період його дії, а в 2016 році, що виходить за межі умов укладеного кредитного договору, є неправомірним.

За такого суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову про стягнення неправомірно знятих грошових коштів. Висновки суду в зазначеній частині відповідають вимогам норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки по суті вирішеного спору рішення суду не змінюється, підстави для вирішення питання щодо розподілу судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 383, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства ОСОБА_6 банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2019 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу змінити, стягнувши з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 "Приватбанк" на користь ОСОБА_7 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 2150 грн., зменшивши загальну суму судових витрат з 5354,80 грн. до 2854,80 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст судового рішення складено 19 квітня 2019 року