ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 296/7848/16-ц

провадження № 61-43695 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ТкачукВолодимир Васильович,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6,

третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Ткачука Володимира Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2018 року в складі судді Драча Ю. І. та на постанову апеляційного суду Житомирської області від 31 липня 2018 року в складі колегії суддів Павицької Т. М., Миніч Т. І., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_6 батьківських прав відносно сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування вимог позивач зазначала, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син.

Із 2009 року батько не проживає разом із сином та дружиною, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною взагалі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти, а також систематично та необґрунтовано відмовляє ОСОБА_4 у наданні згоди на виїзди сина за кордон у супроводі матері.

Уважає, що такі обставини є достатніми підставами для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина.

У січні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, у якому просив усунути йому перешкоди в спілкуванні з сином та його вихованні, визначити спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

В обґрунтовання позову ОСОБА_6 указував, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 усілякими способами перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною.

ОСОБА_6 указував, що сплачує аліменти на утримання дитини, є свідомим громадянином, розуміє свій батьківський обов'язок приймати участь у вихованні дитини та має бажання виховувати дитину, спілкуватися з нею.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2018 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Суд першої інстнації виходив із того, що позивач не довела в установленому порядку наявність обставин, які можуть бути підставою для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення відповідача батьківських прав.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того, що ОСОБА_6 не звертався до органу опіки та піклування з проханням визначити йому час побачень з дитиною, а тому звернення до суду з відповідним позовом є передчасним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 31 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи та на підставі належних доказів дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовів, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

31 серпня 2018 року адвокат Ткачук В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені судові рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник позивача зазначає, що в матеріалах справи наявні належні докази на підтвердження того, що відводить сина до школи, на спортивні секції, а також відвідує з дитиною педіатра саме мати. Окрім того, батько ухиляється від виконання ним своїх батьківських обов'язків, а тому рішення судів про відмову в задоволенні первісного позову не ґрунтуються на обставинах справи.

Рішення судів у частині вирішення вимог зустрічного позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею не оскаржується, а тому Верховним Судом у цій частині не переглядається.

Відзив на касаційну скаргу

Відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 16 лютого 2008 року до 26 грудня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_7.

Син із народження проживає разом із матір'ю за адресою: АДРЕСА_1.

Батько проживає окремо за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 15 листопада 2017 року № 1082, виконавчий комітет Житомирської міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_6 батьківських прав відносно сина ОСОБА_7 у зв'язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів на сина та його ухиленням від виконання батьківських обов'язків відносно сина.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (стаття 153, частини перша-третя статті 157 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства».

Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Ухилення від виконання своїх обов'язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України в цій редакції обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням найкращих інтересів дитини та відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки й свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини спілкується й бажає продовжувати спілкуватися з сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в даній справі.

Не заслуговують на увагу посилання представника позивача в касаційній скарзі на те, що батько не спілкується з сином та не піклується про нього, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження зазначених обставин.

У касаційній скарзі адвокат зазначає, що батько не дає згоди на виїзд сина в супроводі матері за кордон.

Однак, згідно з наявним у матеріалах справи рішенням від 22 жовтня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про надання дозволу на тимчасовий виїзд сина за кордон суд установив, що позивач не довела в установленому законом порядку факт ненадання батьком згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі матері.

Також у матеріалах справи наявні копії нотаріально засвідчених заяв ОСОБА_6 про надання згоди на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_8 в супроводі матері за кордон.

З огляду на викладене, вказані доводи касаційної скарги є безпідставними.

Посилання представника позивача в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_6 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню сина ОСОБА_8, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними та допустими доказами.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази про те, що позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав стосовно сина відповідає якнайкращим інтересам дитини, а тому не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки встановлених апеляційним судом обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішеннь - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу адвоката ТкачукаВолодимира Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 31 липня 2018 року в частині вимог первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат