ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3976/19 Справа № 214/2681/17 Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 листопада 2018 року, яке постановлено суддею Прасоловим В.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 листопада 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулось до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі -АТ КБ «Приватбанк») про відшкодування грошових коштів, які завдані внаслідок вчинення кримінального правопорушення шахраями в результаті розповсюдження банком відомостей про клієнта, в розмірі 18600 грн. шляхом видачі їх через касу банку.

Згодом, змінила предмет позову, шляхом уточнення позовних вимог та просила визнати, що АТ КБ «Приватбанк» не застосував для клієнта умови системи Chargedack, чим порушив її права як споживача фінансових послуг, що призвело до завдання їй майнової та моральної шкоди, посилаючись на те, що у жовтні 2014 року ОСОБА_1 , звернулась до відділення КФ ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання кредитної карти для сплати споживчого кредиту. Працівниками банку їй було запропоновано оформити кредитну карту "Platinum" без сплати за отримання та плати за користування картою, оскільки у жовтні 2014 року (зі слів працівників банку) банк проводив акцію по цим картам для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Погодившись на пропозицію, вона отримала кредит у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку "Platinum", зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Інших нарахувань по кредитній картці не оговорювалось. Письмовий договір на забезпечення виконання вказаної карти не оформляли, другий екземпляр договору їй не видавали, видали лише брошури та додаткові картки.

У грудні 2015 року позивач зняла споживчий кредит, кредит був оформлений на три місяці.

З виданої на ім`я позивача платіжної карти "Platinum" 04 лютого 2016 року при наявності відомостей про клієнта, злочинним шляхом, шахраями було знято 18 600 грн. На мобільний телефон позивача зателефонував ОСОБА_2 та повідомив, що він є працівником банку. ОСОБА_2 пояснив, що на кредитну карту позивача було здійснено переказ коштів, але картка не активована для проведення інших операцій крім зарплатного проекту, тому потрібно активувати карту або здійснити переказ на інші карти. Після цього, щоб підтвердити свій статус працівника банку в телефонному режимі, ОСОБА_2 назвав всі рахунки, які були відкриті позивачем в банку на той час та залишки коштів на них і запропонував через систему «Приват24» активувати карту і ввести код. Позивач відмовилась і згодом, протягом 20 хвилин, на мобільний телефон позивача надходили СМС-повідомлення про неможливість транзакції за її рахунками. Після цього ОСОБА_2 попросив позивача ввести код в термінал, який знаходиться на території підприємства тому як на зарплатну і "Platinum" картки не проводилась активація через «Приват24». Так, з карти позивача "Platinum" були списані кошти. Жодних паролів, кодів шахраям вона не називала, всі номери її карток та залишки на них були названі начебто представником ПАТ КБ «Приватбанк» Соболевим Р.К ., який здійснював дзвінки з бізнес-номеру банку НОМЕР_1 . В систему « НОМЕР_2 » вона не входила, ключів не створювала і не передавала, доступ у шахраїв до системи є вільний.

Зазначає, що шахраями було зроблено значну кількість спроб по списанню коштів до моменту того як вона ввела код в термінал, та в терміналі ще декілька раз не проводились транзакції після введення коду, що підтверджують СМС-повідомлення, але консьєрж-сервіс ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4 , яка на той час обслуговувала операції по цій картці не відреагувала на ці дії, хоча в електронному вигляді їй ці відомості були доступні.

Протягом хвилини після отримання СМС-повідомлення, вона зателефонувала до консьєрж-сервісу ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4 з проханням заблокувати карту та анулювати вказані платежі. У відповідь на її дзвінок працівник банку не заблокувала картку та пояснила, що анулювати платежі не може, бо їх уже виконано, вони списані на іншу карту.

04 лютого 2016 року позивач звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину з її кредитною картою, 05 лютого 2016 року за її заявою відповідні відомості внесено до ЄРДР з кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.1 ст.190 КК України (шахрайство). Протягом року вона надсилала запити до поліції, у відповідях на які зазначалось, що кримінальне провадження триває.

Вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» не застосував при розгляді кримінальної справи системи сhargeback і вона особисто була змушена сплачувати списані кошти з кредитної картки, які утворилися внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб, щоб не нараховувались шалені суми процентів. Зазначені дії банку порушують її права як споживача фінансових послуг та призвели до завдання їй майнової та моральної шкоди.

Зазначає, що списана сума з карти була внесена нею особисто на карту протягом 2016 року з метою не нарахування пені банком. На всі її письмові звернення банк надсилав шаблонні відповіді про його невинність, але в даному випадку банк повинен був сплатити кошти, а потім шукати шахраїв відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління НБУ від 30 квітня 2010 року № 223. За результатами переписки протягом 2016 року з банком, ПАТ КБ «Приватбанк» списав з її карти незаконно нараховані пеню та суму за обслуговування карти.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 листопада 2018 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що шахраями було зроблено значну кількість спроб по списанню коштів до моменту того як вона ввела код в термінал, та в терміналі ще декілька раз не проводились транзакції після введення коду, що підтверджують СМС-повідомлення, проте консьєрж-сервіс ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4 ., яка на той час обслуговувала операції по її картці не відреагувала на вищевказані дії, хоча в електронному вигляді їй ці відомості їй були доступні. Наголошує на тому, що вона шахраям не називала жодних паролів, номерів картки, ключів. Враховуючи, що списання коштів відбулось не санкціоновано, вона звернулась до банку з вимогою заблокувати карту та відмінити транзакції, проте їй було відмовлено, оскільки транзакцію було завершено. Суд першої інстанції не врахував, того, що банк у грудні 2016 року з картки позивача списав суму пені та суми за обслуговування карти, що на думку позивача, є визнання банку помилки в обслуговуванні карти.

В відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ »Приватбанк» Бродько А.І. зазначає, що під час отримання будь-якої послуги у банку клієнти попереджаються про не розголошення реквізитів платіжних карт не тільки третім особам, а і працівникам банку. ОСОБА_2 ніколи не був працівником банку, позивач сама передала шахраям всю інформацію по картам, тому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обгрунтоване.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі -АТ КБ «Приватбанк»).

ОСОБА_1 у жовтні 2014 року отримала кредит у розмірі 25 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

Письмовий договір на забезпечення виконання вказаної карти не оформлювався.

4 лютого 2016 року ОСОБА_1 подала заяву до поліції про вчинення кримінального правопорушення. Відповідні відомості за її заявою СВ Дзержинського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області внесено до ЄРДР за №0000319 від 05 лютого 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Досудове розслідування триває.

Матеріали справи містять неодноразові письмові звернення ОСОБА_1 до банку, з яких вбачається, що відповідач повідомила банк про незаконне зняття з її рахунку грошових коштів, просила розібратись у даній ситуації, проте отримувала листи про відмову в задоволенні заяв, з посиланням на порушення нею Умов і Правил надання банківських послуг та не прийняття належних заходів для захисту інформації щодо її карти.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про захист прав споживачів шляхом відшкодування матеріальних збитків та встановлення порушених прав та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, посилаючись, що судом при розгляді справи не встановлено вини відповідача у несанкціонованому знятті коштів з рахунку позивача і безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями та шкодою, а позивач своїми діями особисто, за своєю волею здійснювала платіжну операцію, будь-якого впливу на неї з боку сторонніх осіб, який би спонукав діяти всупереч її волі не існувало.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 самостійно, тобто свідомо, розуміючи значення своїх дій та можливість настання від них наслідків, ввела код доступу до її платіжної картки через термінал, після чого було проведено декілька транзакцій зі зняття коштів з її рахунку, що позивачем не оспорюється.

Посилання позивача в апеляційній скарзі, що переказ коштів вона не здійснювала, а відомості до терміналу вводила під впливом шахраїв, колегією суддів спростовуються з огляду на вищевикладене.

Факт отримання кредиту у розмірі 25 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти позивачем не опорюється.

Згідно ч. 1 Постанови НБУ «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05.11.2014 року № 705: авторизація це процедура отримання дозволу на проведення операції з використанням електронного платіжного засобу; код авторизації - набір цифр або букв і цифр, який формується і надається емітентом або юридичною особою - учасником платіжної системи, яка діє за його дорученням, за результатами авторизації.

Тобто кожна транзакція забезпечена захистом від шахрайських дій, а саме проходження Клієнтом авторизації, тобто введення реквізитів карти, які дають можливість ідентифікувати Клієнта та картковий рахунок, та додаткове підтвердження операції шляхом введення одноразового ОТП-паролю (коду авторизації), який надсилається Банком на мобільний телефон Клієнта, який зареєстрований ним в банківській системі.

Відповідно до пункту 9 Розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 грудня 2014 року N 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Колегія суддів, вважає що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для застосування банком процедури Chargeback (поворотний платіж), оскільки процедура повернення банком платежу клієнту здійснюється відповідно до правил міжнародної платіжної системи. Держатель платіжної карти сам ініціює процедуру повернення коштів шляхом надання банку-емітенту відповідної заяви із зазначенням причин. Так, п.23.5 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що порядок відкликання розрахункових документів у платіжній системі визначається правилами відповідної платіжної системи.

Згідно п.9.2. ст.9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжна система (крім внутрішньобанківської платіжної системи) діє відповідно до правил, установлених платіжною організацією відповідної платіжної системи. Внутрішньобанківська платіжна система діє відповідно до внутрішніх документів банку.

Chargeback (поворотний платіж) - це встановлена в банківських правовідносинах процедура опротестування транзакції банком-емітентом з метою захисту прав платника, при якій сума платежу безакцептно списується з одержувача (банку-еквайра) і повертається платнику, після чого обов`язок доведення істинності транзакції покладається на одержувача. Технологія повернення платежу використовується в системах взаєморозрахунків з пластикових карт. Поворотний платіж може бути оскаржений шляхом виставлення повторної фінансової вимоги (second presentment, representment), в даній процедурі з одного боку виступає одержувач і банк-еквайєр, з іншого банк-емітент і платник (власник картки). Процедура регламентована платіжними системами Visa і MasterCard, в тому числі має тимчасове обмеження, а також мінімальну суму транзакції для подачі заяви. Для того, щоб оскаржити платіж платник (власник картки) звертається в банк-емітент з письмовою заявою із зазначенням номеру картки, дати, суми транзакції, відомостей про одержувача коштів із обов`язковим наданням вагомих доказів для опротестування транзакції як несанкціонованої, шахрайської чи помилкової. Далі банк-емітент проводить розслідування і в разі правоти заявника списує з карткового рахунку одержувача опротестовану суму платежу і повертає її платнику. Істотним при даній процедурі є те, що правила процедури Chargeback дають можливість саме банку-емітенту самостійно вирішувати, в якому випадку опротестування є правомірним і вимагає розгляду, а в якому ні.

Оскільки позивачем по справі не доведено факту заволодіння її коштами шахрайським способом, тому відсутні правові підстави застосування процедури Chargeback.

Не приймається до уваги колегією суддів й повідомлення про початок досудового розслідування за її заявою СВ Дзержинського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області та внесення відомостей до ЄРДР за № 0000319 від 05 лютого 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, оскільки, наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно позивача ОСОБА_1 до винесення вироку, яким такі обставини будуть встановлені.

При цьому, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з цивільним позовом в рамках кримінального провадження про відшкодування заподіяної злочином шкоди винними особами.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 листопада 2018 року - залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття таоскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: