РІШЕННЯ

іменем України

"16" квітня 2019 р. Справа № 145/1611/18

Провадження № 2/145/93/2019

Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Крикливої М.С.,

представника позивача-відповідача ТОВ «Агро Інвест Україна» Сердюка В.О.,

представника відповідача - позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідача - третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 -

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ТОВ «Агро Інвест Україна» до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із залученням третьої особи на стороні відповідача приватного нотаріуса Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Людмили Станіславівни про визнання недійсним договору оренди землі

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Агро Інвест Україна» із залученням третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 про визнання недійсним договору оренди землі, -

встановив:

ТОВ «Агро Інвест Україна» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5, в якому просить визнати недійсним договір оренди землі №1455 від 13 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, об'єктом якого є земельна ділянка площею 3,4168 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області, який зареєстрований 13.07.2017 року приватним нотаріусом Тиврівського районного територіального округу Вінницької області Смоляк Л.С.;

рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36129962 від 13.07.2017 року.

Позов обґрунтовує тим, що предметом вказаного договору оренди є земельна ділянка, яка була передана в оренду ТОВ «Агро Інвест Україна» ОСОБА_3 згідно договору від 15.12.2007 року

Договір зареєстровано у Книзі державної реєстрації договорів оренди в Тиврівському секторі Вінницької регіональної філії ДЗК, 17.04.2008 року за №08. Строк дії договору 15 років.

03 листопада 2008 року між ТОВ «Агро Інвест Україна» та ОСОБА_3 було укладено Додаткову угоду до договору оренди землі від 15.12.2007 року, яким збільшено розмір орендної плати до 3 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, яку зареєстровано у Тиврівському секторі Вінницької регіональної філії ДЗК 22.03.2010 року за №41.

Договір від 15.12.2007 року не був достроково припинений чи визнаний судом недійсним, а відтак є чинним.

Одна й та сама земельна ділянка не може бути об'єктом оренди двох договорів оренди землі, укладених з різними орендарями та не може бути передана в користування без припинення права попереднього користувача (орендаря).

17.10.2017 року до ТОВ «Агро Інвест Україна» звернулась ОСОБА_7, яка діє за довіреністю від імені ОСОБА_3, в якій в

односторонньому порядку повідомила, що має намір використовувати земельну ділянку особисто.

Оскільки заява ОСОБА_7 суперечила вимогам договору оренди №183 від 15.12.2007 року, тому позивач своєї згоди на дострокове припинення дії даного Договору не надавав. Жодні додатки, додаткові договори/угоди, листи тощо щодо припинення дії Договору сторонами одна одній не надавались та не підписувались.

Позивачем земельна ділянка з користування ОСОБА_3 не поверталась, а, отже, реєстрація права оренди земельної ділянки за ОСОБА_5 зумовила ситуацію одночасного існування права користування земельною ділянкою за двома особами, що є порушенням чинного законодавства України.

Ухвалою Тиврівського районного суду від 17.09.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.

17.10.2018 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, із урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 183 від 15.12.2007 року, укладений від його з ТОВ «Агро Інвест Україна», предметом якого є земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1, площею 3,4186 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Позов обґрунтовує тим, що вказана земельна ділянка належить йому на праві приватної власності, була виділена йому в натурі як власнику земельної частки (паю) на підставі розпорядження Тиврівської РДА від 01.06.2017 року № 294.

Право власності на неї зареєстровано за ним 14.06.2017 року, що стверджується Інформаційною довідкою від 03.09.2018 року.

13 липня 2017 року він передав вказану земельну ділянку в оренду ОСОБА_5

Договір оренди цієї ж земельної ділянки від 15 грудня 2007 року, який зареєстровано в Тиврівському секторі Вінницької регіональної філії Центр ДЗК 17.04.2008 року за №08, він не підписував та землю за актом прийому передачі не передавав.

Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 на його ім'я не видавався і не реєструвався, право власності на цю земельну ділянку він набув 14.06.2017 року на підставі розпорядження на підставі розпоряджень Тиврівської РДА від 01.10. 2003 року № 372 та від 01.06.2017 року № 294 як власник земельної частки (паю) на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Відповідно до ст. 125 ЗК України ( в редакції чинній на час укладення та реєстрації спірного договору оренди від 15.12.2007 року) право власності на земельну ділянку виникало із моменту державної реєстрації цих прав та посвідчувалося державним актом, тому передати вказану ділянку у 2007 році він ніяк не міг, так як не був її власником.

Оскільки волевиявлення його на укладення договору від 15.12.2007 року у нього не було, а відтак даний правочин не відповідає вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України та порушує його права як власника земельної ділянки.

Ухвалою Тиврівського районного суду від 18.10.2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 прийнято до спільного сумісного розгляду із первісним позовом ТОВ «Агро Інвест Україна».

ТОВ «Агро Інвест Україна» подало суду відзив на зустрічний позов та заяву про застосування строку позовної давності на подання вказаного позову, за якими договір від 15 грудня 2007 року № 183 цілком відповідає вимогам чинного законодавства щодо дотримання його письмової форми та державної реєстрації.

Починаючи з дати набрання чинності договору та протягом строку встановленого ним сторони взяли на себе зобов'язання: у орендаря виник обов'язок сплати орендної плати, а у орендодавця - обов'язок передати земельну ділянку в користування.

Позивач щороку отримував орендну плату та не заперечував проти цього. Твердження позивача про те, що він не укладав договору оренди землі від 15.12.2007 року, акту прийому-передачі земельної ділянки від 17.04.2008 року є абсурдними та надуманими.

Позивач, вказуючи на те, що він не підписував договір оренди, свідомо замовчуючи той факт, що на протязі всього часу дії даного договору оренди№183 від 15.12.2007 року у період з 2007 року по 2017 рік ОСОБА_3 належним чином та в повному обсязі отримував орендну плату, тобто ТОВ «Агро Інвест Україна» належним чином виконує взяті на себе зобов'язання, а позивач їх приймає.

Саме ОСОБА_3 звертався до ТОВ «Агро Інвест Україна» та уклав договір оренди земельної ділянки № 183 від 15.12.2007 року, оскільки самостійно, без згоди позивача, відповідач не міг отримати Державний акт та документи, які на той момент були необхідними для реєстрації договору оренди земельної ділянки.

До суду не подавались докази на підтвердження існування претензії від позивача щодо укладеного договору оренди земельної ділянки.

За таких дій позивача можна зробити висновок, що він не тільки погоджувався на умови укладеного договору оренди землі, на підставі якого ТОВ «Агро Інвест Україна» користується належною йому земельною ділянкою, але йому було достовірно відомо про наявність укладення договору оренди земельної ділянки, а також умови договору, оскільки сторонами виконувались всі істотні умови договору та не оспорювався факт законності використання земельної ділянки упродовж 2007 - 2017 років.

З дати укладення договору оренди землі минуло більше десяти років, а тому намагання позивача припинити стосунки оренди та визнати договір оренди землі недійсним з підстав того, що ОСОБА_3 не підписував цей договір є формальним приводом.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 25 грудня 2013 року № 6-94 цс13 однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Крім того, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач - що інформацію про порушення можна було отримати раніше, що і виконано Товариством, шляхом надання відомостей на отримання збільшеної відносно основного договору оренди плати за користування землею.

В позовній заяві позивач не спростовує того, що йому було відомо про існування договору оренди земельної ділянки № 183, докази того, що позивач не знав про існування вказаного договору оренди земельної ділянки в матеріалах справи відсутні.

Даний факт доводить те, що позивачем пропущено строки позовної давності без поважних причин, питання про поновлення яких не ставиться стороною, а тому товариство, керуючись ч.3 ст.267 ЦК України, просить відмовити позивачу у задоволенні позові в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 651 ЦК України припинення договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Це норма закону, яка не може бути порушена лише тому, що одній із сторін договір набрид.

Заявлені позивачем вимоги не можуть бути задоволені через їх недоведеність та безпідставність.

Ухвалою Тиврівського районного суду від 07.11.2018 року підготовче провадження закрито, призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні представника позивача-відповідача ТОВ «Агро Інвест Україна» Сердюк В.О. первісний позов підтримав з викладених у ньому підстав, зустрічний позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, підтримав заяву про застосування строків позовної давності на подання зустрічного позову, зазначивши, що доводи сторони позивача щодо не підписання ОСОБА_3 договору від 15 грудня 2007 року нічим не підтверджені.

Представника відповідача - позивача ОСОБА_3 та відповідача - третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 - ОСОБА_4 первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав з викладених у зустрічній заяві підстав, також пояснивши, що, оскільки, Державний акт на право власності на землю на момент укладення договору від 15.12.2017 року на ОСОБА_3 видано та зареєстровано не було, він не був власником вказаної земельної ділянки, а відтак у даному правочині відсутній орендодавець та предмет договору. В 2017 році ОСОБА_3 стало відомо, що на його ім'я є Державний акт на земельну ділянку.

Позовна давність на подання зустрічного позову ОСОБА_3 не пропущена, оскільки лише 14.06.2017 року він набув право власності на вказану земельну ділянку і з цього моменту у нього виникло право на захист. Внаслідок договору від 15.12.2007 року було порушено права ОСОБА_3 як власника земельної ділянки, оскільки його волевиявлення на укладення вказаного договору оренди не було, він його не підписував. Підписи від імені ОСОБА_3 в обох примірниках - оригіналах договору оренди від 15.12.2017 року, що надані суду для огляду, різні, йому не належать.

Третя особа на стороні відповідача за первісним позовом - приватний нотаріус Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Л.С. в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Заяв про відкладення розгляду справи, будь яких пояснень суду не надала.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне первісний позов задоволити, в задоволенні зустрічного позову відмовити, виходячи з наступного.

15.12.2007 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агро Інвест Україна» на підставі Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_3 було укладено договір оренди земельної ділянки №183, предметом якого є земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1, площею 3,4168 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Даний договір зареєстрований в Державному реєстрі земель 17.04.2008року за №08, що стверджується даним Договором, витягом з Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди.

На виконання умов договору між ОСОБА_3 та ТОВ «Агро Інвест Україна»17.04.2008року складено акт прийому- передачі вказаної земельної ділянки .

Також, 03.11.2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агро Інвест Україна» було укладено Угоду до даного Договору, якою регулювались питання щодо розміру орендної плати. Дана угода зареєстрована в Державному реєстрі земель за №41 22.03.2010 року.

Крім того, 13 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір оренди цієї ж земельної ділянки, площею 3,4168 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області, який зареєстрований 13.07.2017 року приватним нотаріусом Тиврівського районного територіального округу Вінницької області Смоляк Л.С. за № №1455; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36129962 від 13.07.2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до чинної на час укладення та реєстрації договору оренди земельної ділянки від 15.12.2007 року ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

До істотних умов договору оренди землі закон відносив, зокрема, об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки) ( ст. 15 Закону України «Про оренду землі» ( в редакції чинній на той час).

Договір оренди землі від 15.12.2007 року містить об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки).

Дійсно на час укладення договору оренди земельної ділянки від 15.12.2007 року Державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_3, на підставі якого він був укладений, має печатку органу, який мав право його видачі - Тиврівської РДА, проте на ньому відсутня дата видачі, а також він не зареєстрований в установленому законом порядку.

Доказів на спростування даних обставин суду не надано.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 125 ЗК України ( на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку виникало після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку посвідчувалось державними актами ( ст. 126 ЗК України в чинній на той час редакції).

Тобто даний договір укладений з порушенням вимог закону.

Разом з тим, згідно законодавства, яке діяло в період укладення Договору, обов'язковою умовою для набрання чинності договором оренди землі було вчинення його державної реєстрації (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до частини 1 статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення

договору оренди і його державної реєстрації (ч.2 ст. 125 ЗК України (в редакції чинній на той час )..

Тобто, вказаний договір від 15.12.2017 року є укладеним, в розумінні закону статусу нікчемного не має і може бути визнаний судом недійсним з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 3 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 25 грудня 2013 року № 6-94 цс13 однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1ст.81 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.. 5 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Проте, доводи сторони позивача за зустрічним позовом про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на укладення договору від 15.12.2017 року будь якими доказами не підтверджені. Питання про призначення почеркознавчої експертизи на предмет ідентифікації особи орендодавця у вказаному правочині, актах прийому-передачі 17.04.2008 року, угоді до нього від 03.11.2008 року сторона позивача не ставила, хоча дане питання судом обговорювалось і судом з'ясовувалась у сторін чи всі докази на обґрунтування своїх вимог та заперечень ними подані суду.

Слід також зазначати, що впродовж 2007-2017р.р. ОСОБА_3 отримував орендну плату за користування вищевказаною земельною ділянкою, що стверджується довідкою ТОВ «Агро Інвест Україна» від 01.11.2018 року, витягом з відомостей про виплату орендної плати ( 2006-2007 роки), платіжними відомостями від 29.10.2010 року, 07.11.2014 року, видатковими касовими ордерами від 05.10.2011 року, 26.11.2013 р., 02.12.2015 р., 05.10.2016 р., 15.05.2017 р., 22.12.2017 р., в яких містяться підписи від імені ОСОБА_3 (а.с.98, 101-112).

Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи щодо ідентифікації особи, яка їх підписала, представником позивача також не заявлено.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідно також зауважити, що земельна ділянка, яка була предметом договору оренди від 15.12.2007 року на час укладення даного договору належала ОСОБА_3 на підставі сертифікату НОМЕР_4 на земельну частку (пай) в ході розпаювання земель СВК «Стояни», що вбачається з розпоряджень Тиврівської РДА від 01.10.2003 року №372 та від 01.06.2017 року №294 (а.с. 66, 67).

У відповідності до вимог статті 3 Закону України "Про оренду землі" об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Згідно з пунктом 17 "Перехідних положень" ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Пунктом 1 "Перехідних положень" ЗУ "Про оренду землі" встановлено, що громадяни - власники сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок мають право укладати договори оренди земель сільськогосподарського призначення, місце розташування яких визначається з урахуванням вимог раціональної організації території і компактності землекористування, відповідно до цих сертифікатів з дотриманням вимог цього Закону.

Порядок укладення договорів оренди земельної частки (паю) на той час урегульований розділом 10 «Перехідні положення» ЗК України, Указом Президента України від 03.12.1999 № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» та постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2000 р. N 119 «Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)».

А відтак, виходячи із змісту вказаних норм права, земельна частка (пай) також могла бути предметом договору оренди. Земельна частка ОСОБА_3 трансформувалась у земельну ділянку, власником якої 14.06.2017 року став саме позивач, а не інша особа. Дані обставини стверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав від 03.09.2018 року (а.с. 14).

За таких обставин стверджувати, що укладенням договору від 15.12.2007 року було порушено права та охоронювані законом інтереси позивача, не вбачається.

Слід звернути увагу, що починаючи з 2007 року ОСОБА_3 щорічно отримував оренду плату, що стверджується вищевказаними доказами.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Такий же висновок застосування норм права викладено в постанові Верховного суду України від 22 лютого 2017 року в справі № 6-17цс17, в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 року від 16.01.2018 року в справі № 397/1402/15-ц, від 21.02.2018 року в справі 144/1292/15-ц.

Суд вважає, що відповідачем надано до суду належні та допустимі докази звернення позивача до суду після спливу позовної давності.

З огляду на те, що позивачем не доведено відсутність його волевиявлення на укладення договору від 15.12.2007 року, суд вважає що строк позовної давності ним також пропущено, оскільки даний позов ним подано 17.10.2018 року (а.с. 57), тобто більше як через 10 років з часу його укладення.

Разом з тим, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без

поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з

цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено

стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім

випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до пункту 26 Договору від 15.12.2007 року дія Договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження її з мотивів мотивів суспільної необхідності, в порядку, встановленому чинним законодавством України; ліквідації юридичної особи-орендаря; за взаємною згодою сторін; за рішенням суду внаслідок не виконання однією із Сторін умов Договору.

За приписами статті 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчинюється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

На момент укладення договору від 13.07.2017 року договір від 15.12.2017 року не втратив чинність, укладений він на строк 15 років (п.5 Договору від 15.12.2017 року), судом недійсним визнаний не був, відповідних підстав для припинення договору, передбачених п.26 даного Договору, не існувало.

Крім того, позов скасування його реєстрації ОСОБА_3 не заявляв. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд справу розглядає в межах заявлених позовних вимог.

За змістом ч. 3 ст. 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. № 1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Тобто, укладенням та реєстрацією договору оренди від 13 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 допущено подвійну реєстрацію прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку за різними правонабувачами, що є неприпустимим та є підставою для визнання недійсним договору від 13.07.2017 року на підставі ч.1 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення, відтак суд не погоджується з доводами сторони позивача про припинення договору від 15.12.2007 року на тій підставі, що 13.03.2019 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про перебування ТОВ «Агро Інвест Україна» в стані припинення, оскільки вказана обставина не свідчить про його припинення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог суд стягує судові витрати позивача за первісним позовом з відповідачів у рівних частках, оскільки солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено ( п.35 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Судові витрати позивача за первісним позовом складають 1841 грн., що стверджується платіжним дорученням №4029 від 11.09.2018 року (а.с. 1).

Проте, з огляду на положення ч.1, п.п.1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір, який підлягав сплаті позивачем за первісним позовом складав 1762 грн., а тому дані кошти підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача за первісним позовом в рівних частках.

Керуючись ст. ст.4,12,13, 76 -81, 89, 141,263-265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215 ЦК України,

ухвалив:

Позов ТОВ «Агро Інвест Україна» до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із залученням третьої особи на стороні відповідача приватного нотаріуса Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Людмили Станіславівни про визнання недійсним договору оренди землі задоволити.

Визнати недійсним договір оренди землі від 13 липня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №1455, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, об'єктом якого є земельна ділянка, площею 3,4168 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області, який зареєстрований 13.07.2017 року приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Людмилою Станіславівною, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36129961 від 13.07.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «Агро Інвест Україна» судові витрати в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні в рівних частках.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ТОВ «Агро Інвест Україна» із залученням третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №183 від 15.12.2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Агро Інвест Україна», предметом якого є земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1, площею 3,4168 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 26 квітня 2019 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення суду буде подано протягом тридцяти днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя:Н. О. Кіосак