Дата документу 17.04.2019 Справа № 335/5897/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/5897/16 Головуючий у 1 інстанції Воробйов А.В.
Провадження № 22-ц/807/132/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби у Запорізькій області, про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Сведбанк», третя особа: Інспекція з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області, про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28 липня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та нею укладено кредитний договір №0711/0708/45-035, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу (або у безготівковій формі) у вигляді строкового кредиту у сумі 45000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9% річних, проте кошти не були надані.

Також, в кредитному договорі не зазначено про відкриття банківського (поточного) рахунку для зарахування суми наданого кредиту, що унеможливлює надання кредиту в іноземній валюті готівкою, а також істотні умови споживчого кредитування.

На підставі зазначеного просила визнати недійсним кредитний договір №0711/0708/45-035 від 28 липня 2008 року, укладений між нею та ПАТ «Сведбанк».

Ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи ПАТ «Альфа-Банк».

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний кредитний договір є неукладеним.

Проте, колегія судді не погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Встановлено, що 28 липня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № 0711/0708/45-035 відповідно до якого Банк надав позичальнику кредитні кошти.

В Кредитному договорі Сторонами були погоджені усі суттєві та істотні умови, такі як строк, ціна, відсоткова ставка за користування коштами, права та обов'язки сторін, умови дострокового повернення кредитних коштів та інше.

Позичальник підтвердив свою ознайомленість та прийняття усіх істотних умов Договору, орієнтовану сукупну вартість кредиту.

В подальшому між сторонами було укладено договір про внесення змін до кредитного договору, яким встановлена нова процентна ставка за кредитним договором.

Посилання позивача про неотримання кредитних коштів, а також порушення вимог чинного законодавства, через відсутність у позивача поточного рахунку, неможливість виконувати обов'язок щодо погашення заборгованості за Кредитним договором, спростовується матеріалами справи.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позичальник за Кредитним договором виконував обов'язок щодо погашення заборгованості за договором, що спростовує доводи позивача про неотримання кредитних коштів та неможливість сплати коштів через відсутність належного рахунку. Вказане підтверджується розрахунком заборгованості, виписками по особистому рахунку, заявами Відповідача про реструктуризації кредиту (Том 1, а.с. 92-93, Том 2, а.с.39-109 ).

Крім того, з заяви про видачу готівки від 28.07.2008 року, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_3 отримала грошові кошти у розмірі 45 000 доларів США відповідно до Кредитного договору № 0711/0708/45-035 від 18.07.2008 року. Вказане підтверджується підписом ОСОБА_3 на заяві (Том 1, а.с. 91).

Згідно ст.. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п. 2.11 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджене постановою Правління Національного Банку України від 30.12.1998р. № 566 підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операцій а якщо, це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін).

Пунктом 5.1. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженою Постановою Національного банку України від 18.06.2003р. № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі санкціонованого первинного документа.

Первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банками самостійно, які повинні містити обов'язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.

Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; виписки, з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що виписка з особового рахунку клієнта банку, являється первинним документом Банку, яка підтверджує суму витрат на оплату банківських послуг з розрахунково - касового обслуговування, за умови зазначення в ній інформації про надання банком таких послуг, сум операцій та заповнення обов'язкових реквізитів.

Аналогічна позиція викладена у листі Національного банку України від 11.04.2012р. № 12-109/658-3917.

Таким чином, виписка по особистому рахунку є належним та допустимим доказом як отримання та і погашення кредитних коштів позивачем.

Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено обов'язковість виконання договору сторонами.

Відповідно до ст.. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на зазначене, колегією суддів встановлено, що боржник частково виконував зобов'язання щодо погашення кредитної заборгованості як на рахунок первісного кредитора так і на рахунок нового кредитора ПАТ «Альфа-Банк», чим підтвердив права нового кредитора та правомірність укладення Кредитного договору.

Аналогічний правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року: «Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору

Встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування».

Заявою до Кредитного договору ОСОБА_3 підтвердила те, що перед укладанням Кредитного договору Банк надав їй в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Підтвердила, що їй було роз'яснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Суд першої інстанції критично оцінив Заяву на видачу готівки з особистим підписом боржника, в якості підтвердження отримання кредитних коштів, що у відповідності до Інструкції НБУ «Про ведення касових операцій банками в Україні» є належним доказом отримання коштів.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна (розмір процентів).

Таким чином, зважаючи на те, що позичальнику було надано повну інформацію про умови отримання кредиту, сторонами погоджено істотні умови кредитного договору, позичальник отримав кредитні кошти та сплачував в подальшому як на рахунки первісного кредитора так і на рахунка ПАТ «Альфа-Банк», посилання позивача на порушення вимог чинного законодавства є необґрунтованим та безпідставним.

Крім того, встановлено, що 28.05.2015 року між Позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 0711/0708/45-035 від 28.07.2008 року, відповідно до умов якого було погоджено також зміни до основної кредитної угоди в частині кінцевого терміну повернення кредиту. Даний факт стороною Позивача не оспорюється.

Посилання в позовній заяві на неотримання кредитних коштів, а також порушення вимог чинного законодавства, через відсутність у позивача поточного рахунку, неможливість виконувати обов'язок щодо погашення заборгованості за кредитним договором, спростовується тим, що позичальник за кредитним договором виконував обов'язок щодо погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, що підтверджується вищезазначеними розрахунком заборгованості та виписками по особистому рахунку позивача у Банку про рух коштів, вчиненням дій, направлених на урегулювання проблемної заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

Оскільки, розрахунки, пов'язані із кредитуванням (документарне оформлення видачі кредитних коштів, відкриття аналітичних рахунків та порядку відображення на них операцій з погашення заборгованості тощо) регулюються банківськими нормативними документами.

Одним з таких нормативних документів є Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 N 254, зареєстрованою у в Міністерстві юстиції України 08.07.2003 3aN 559/7880, із змінами та доповненнями. Відповідно до п.5.3 цього Положення банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них. Згідно із п.5.5 Положення форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Відповідно до п. 5.6 Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Програма щодо відображення банківських операцій (у тому числі формування банківських виписок) є сертифікованою та погодженою Національним банком України.

У спірному кредитному договорі сторонами були погоджені усі суттєві та істотні умови, як то строк, ціна, відсоткова ставка за користування коштами, права та обов'язки сторін, умови дострокового повернення кредитних коштів та інше.

Визнаючи спірний кредитний договір неукладеним, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні як підставу для визнання договору недійсним посилається на висновок судової експертизи, зазначаючи що експертом зроблено однозначні висновки, які не спростовані ані ПАТ «Сведбанк», ані ПАТ «Альфа-Банк».

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.6 ст. 147 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

За приписами ст.11 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 57 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.. 58 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містяться в статтях 12, 13, 81 ЦПК України.

В силу ч.1 ст.11 та ч.3 ст.510 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Колегією суддів встановлено, що висновок судово-економічної експертизи у цій справі не є належним, допустимим доказом, оскільки останній є неповним, виконаний лише в об'ємі наданих судом першої інстанції на дослідження документів експерту, не узгоджується із наявними у цій справі належними, письмовими доказами в їх сукупності, суперечить останнім.

Питання, які були поставлені експерту судом першої інстанції у вищезазначеній ухвалі суду від 10.10.2017 року є фактичними обставинами цієї справи та мали встановлюватись саме судом першої інстанції, а не експертом, та підтверджуватись не висновком експерта у цій справі, а належними письмовими доказами (заява про видачу готівки, виписка по особовому рахунку боржника тощо).

Крім того, зазначені експертом обставини, у випадку доведення їх обґрунтованості належними, допустимими (письмовими) доказами, могли би бути лише підставою для перерахунку позивачу кредитної заборгованості перед Банком, а не для визнання вищезазначеного кредитного договору сторін недійсним.

Згідно пункту 1.4 кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу квартири № 66, в будинку 85-6, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, загальною площею 26,59 кв.м. (пункт 1.4 кредитного договору).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

Відповідно до ст.. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені експертом обставини, у випадку доведення їх обґрунтованості, можуть бути підставою для перерахунку позивачу кредитної заборгованості перед банком, а не для визнання спірного кредитного договору недійсним з підстав обману.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач до укладення договору отримала від відповідача документи, в яких містилася вся необхідна інформація для здійснення свідомого вибору, та після укладення договору виконувала його умови.

Згідно Постанови Пленуму ВССУ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 203 ЦК України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення) передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зазначене вище доводить те, що зміст оспорюваного правочину не суперечить нормам діючого законодавства України; Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, цей факт позивачем не оскаржується; Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, цей факт позивачем не оскаржується; Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, ця умова виконана; Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, ця умова виконана; Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)».

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Банком не було ознайомлено Позивача з істотними умовами договору з огляду на наступне.

З кредитного договору, який підписаний сторонами та частково виконаний, вбачається, що підпис позичальника на цьому договорі є письмовим підтвердженням отримання свого примірнику Договору в дату його укладення та ознайомлення його у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів сукупних послуг, а також іншої інформації надання якої вимагає чинне законодавство. Підпис Позичальника на договорі є також письмовим підтвердженням того, що Позичальник у письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, які йому роз'ясненні та зрозумілі .

Дана позиція підтверджується постановою Верховного Суду України від 02.12.2015 року, яка була прийнята за результатами розгляду справ, в яких наявні підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Так, Верховний суд вказує, що «за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику), права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах не зазначених в договорі, передбачення зміни в будь яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець, виконавець не повинен включати в договори зі споживачем умови , які є несправедливими. Умови договору є несправедливими,якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене чи визнане недійсним

Положення що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови кредитування, типові проценті ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню кредитного договору.

Встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення має бути вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивака на момент укладання договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала умови кредитного договору; відповідач надавав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, в тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування».

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору споживчого кредиту та договору іпотеки.

Оскільки позичальник поставив підпис під пунктом договору, де вказано що умови договору йому зрозумілі та роз'ясненні, тому безпідставними є висновки суду першої інстанції про те, що Позичальник є фінансово необізнаною особою. До того ж Позичальник у разі з незгодою з умовами кредитування міг відмовитися від підписання кредитного договору, звернутися до іншого банку, а у разі незрозумілості умов кредитування звернутися за допомогою до фахівців, адже в цих правах Позичальник не був обмежений.

Крім того, кредит був виданий Позичальникові на підставі його письмової заяви. Таким чином, ініціатива про отримання кредиту в належала саме Позичальникові.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу здійснювала погашення за кредитним договором, зверталася до Банку з заявами про реструктуризацию кредитного договору укладала додаткові угоди до кредитного договору, та лише в 2016 році, після звернення до суду ПАТ «Альфа-Банк» з позовною заявою про стягнення заборгованості, заявила про неотримання кредитних коштів, незважаючи на сплату щомісячних платежів протягом більш ніж 7 років. Факт частково виконання зобов'язань за договором не спростовано та не досліджено судом.

За положеннями п.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1,3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 230 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо ); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсязі; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегією суддів зі змісту спірного кредитного договору встановлено, що договір містить всі істотні умови, передбачені ст.1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакціях законів, які діяли на час укладення кредитного договору).

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в кредитному договорі визначено предмет договору, процентну ставку, мету, для якої кредит може бути витрачений, строк кредиту (розділ 2), форми забезпечення (розділ 4), умови погашення заборгованості та сплати процентів (розділ 3), права та обов'язки сторін договору (розділ 5), відповідальність сторін за порушення зобов'язання за договором (розділ 6) та інші умови.

Додаток № 1 до кредитного договору містить розрахунок вартості кредиту із зазначенням всіх супутніх витрат позичальника., визначає щомісячний платіж позичальника.

З огляду на зазначене, зміст кредитного договору передбачає повну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Судова колегія дійшла висновку про те, що Позивачем не надано доказів того, що вказана інформація не була йому надана перед укладенням договору, адже кредитний договір підписаний та частково виконаний сторонами. Таким чином, позичальник перед укладенням спірного кредитного договору була обізнана про умови кредитування, вартість кредиту, супутні послуги та тарифи, вимоги щодо іпотечного боргу. Підписавши кредитний договір, позивач підтвердив свій намір на отримання банківського кредиту і таке волевиявлення було вільним та спрямованим на настання реальних наслідків. Будь-яких застережень до договору позивач не зазначив, із заявами до відповідача про надання додаткової інформації або роз'яснення положень договору не зверталася.

Про порушення його прав позивачу стало відомо під час виконання зобов'язань за кредитним договором.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1341/цс15 Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання договору цей закон не може застосовуватися, так як такі відносини регулюються нормами ЦК України та іншим спеціальним законодавством.

Висновки суду першої інстанції щодо несправедливих умов кредитного договору колегія суддів також вважає безпідставними виходячи з наступного.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі 6-330цс16, умови кредитного договору є несправедливими, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін, по третє завдають шкоди споживачеві.

З матеріалів справи вбачається, що протягом дії кредитного договору ОСОБА_3 не зверталася до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз'ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанову Верховного Суду України від 12.09.20J2 p. (справа №6-80цс12), за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З огляду на зазначене, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо.

Пункти 3.1, 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168, передбачають, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: перелік, розмір всіх комісій банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування тощо, і не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

З укладеного між сторонами у письмовій формі договору вбачається, що в ньому чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним з приводу порушення банком Закону України «Про захист прав споживача» не підлягають задоволенню, оскільки матеріали справи, не містять будь яких порушень Банку з огляду на те, що позивач володів інформацією з приводу умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних в банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих систем кредитування, вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору. При укладенні договору він був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачем суду не надано.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав для відмови в позові.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

За таких обставин, місцевий суд не дотримався вимог матеріального та процесуального права, не з'ясував обставини, які мають значення для справи, а тому апеляційна скарга ПАТ «Альфа-Банк» підлягає до задоволення, рішення суду першої зміні в частині правового обґрунтування підстав для відмови в позові.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ПАТ «Альфа-Банк» сплачено судовий збір у розмірі 606 грн.20 коп.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати ПАТ «Альфа-Банк» в виді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з ОСОБА_3 у розмірі 606 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2017 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування підстав для відмови в позові.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати в сумі 606 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: