ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3400/19 Справа № 199/5709/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами

Громадської організації "Дніпропетровський Незалежний Правозахисний

Центр", що діє в інтересах члена своєї громадської організації

ОСОБА_1

та

Державної казначейської служби України,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року по справі за позовом Громадської організації "Дніпропетровський Незалежний Правозахисний Центр", що діє в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_1 до прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Чепіля Романа В'ячеславовича, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконною бездіяльністю посадової особи органу прокуратури, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2017 року громадська організація «Дніпропетровський Незалежний Правозахисний Центр» /далі-ГО «Дніпропетровський Незалежний Правозахисний Центр»/, що діє в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Чепіля Романа Вячеславовича, Державної казначейської служби України, в якій просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1, АДРЕСА_1 моральну шкоду в розмірі 55 000,00 грн., а також стягнути з прокурора Дніпропетровської області Чепіля Романа Вячеславовича компенсацію за відрив від звичайних занять, що пов'язана із явкою до суду /т.1 а.с. 1-6/.

Позов мотивовано тим, що 23 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Чепіля Р.В. з клопотанням про надання постанови про закриття кримінального провадження №0000218 від 10.09.2014 року, проте дане клопотання прокурором розглянуто не було, у зв'язку з чим ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на бездіяльність прокурора у кримінальному провадженні. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2015 по справі №201/3461/15-к визнано незаконною бездіяльність прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Чепіля Р.В. та зобов'язаного останнього надати ОСОБА_1 копію постанови про закриття кримінального провадження №0000218 від 10.09.2014 року. 20 березня 2015 року ОСОБА_1 отримав постанову про закриття кримінального провадження №0000218 від 10.09.2014 року. Отримавши постанову від 10.09.2014р. яку ОСОБА_1 вважав абсолютно незаконною, він одразу ж намагався оскаржити цю постанову до слідчого судді. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року по справі № 202/2784/14-к визнано незаконною постанову слідчого від 10.09.2014р. про закриття кримінального провадження №0000218 та скасовано цю постанову, а матеріали кримінального провадження направлено до слідчого управління ГУМВС для проведення досудового розслідування у відповідності до вимог Кримінального процесуального кодексу України. Позивач зазначає, що бездіяльність прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Чепіля Р.В. у не надані ОСОБА_1 постанови про закриття кримінального провадження №0000218 від 10.09.2014 року тривала 6 місяці 10 днів з 10.09.2014 по 20.03.2015, у зв'язку з чим ОСОБА_1 завдана моральна шкода у розмірі 55 000,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року зазначений вище позов задоволено частково /т.2 а.с. 10-15/.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1, моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1, компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 806, 76 грн.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду в частині часткового задоволення вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн. скасувати і ухвалити у відповідній частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі /т.2 а.с.25-33/.

Скарга мотивована тим, що на підтвердження заявленої вимоги - відшкодування моральної шкоди у розмірі 55 000,00 грн., подано більше п'ятидесяти документів, які безпосередньо стосуються спірного питання щодо захисту прав і свобод законослухняного громадянина України ОСОБА_1

Також, не погодившись із таким рішенням, Державна казначейська служба України звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі /т.2 а.с.58-64/.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд не взяв до уваги, що стягнення моральної та матеріальної шкоди безпосередньо з казначейства не допускається, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

Правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, сторони не скористалася.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ГО "Дніпропетровський Незалежний Правозахисний Центр" в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою цієї статті встановлено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою слідчого СУ УМВС України в Дніпропетровській області Чорноморця С.С. від 10.09.2014 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України закрито кримінальне провадження №0000218.

23 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Чепіля Р.В. з клопотанням про надання постанови про закриття кримінального провадження №0000218 від 10.09.2014 року, проте дане клопотання прокурором розглянуто не було, у зв'язку з чим ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на бездіяльність прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2015 року по справі №201/3461/15-к визнано незаконною бездіяльність прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Чепіля Р.В. та зобов'язано останнього надати ОСОБА_1 копію постанови про закриття кримінального провадження №0000218 від 10.09.2014 року.

20 березня 2015 року ОСОБА_1 отримав постанову про закриття кримінального провадження №0000218 від 10.09.2014 року.

Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2015 по справі №201/3461/15-к встановлено, що кримінальне провадження № 0000218 від 26 березня 2014 року було закрито постановою слідчого від 10.09.2014 у зв'язку з відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, копію якої ОСОБА_1 не було отримано у встановленому чинним кримінально-процесуальним законом порядку після його звернення з відповідним клопотанням. Таким чином прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області, яким здійснюється нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0000218 у формі процесуального керівництва, було допущено бездіяльність.

Бездіяльність прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Чепіля Р.В. у не надані ОСОБА_1 постанови про закриття кримінального провадження №0000218 від 10.09.2014 року тривала 6 місяців і 10 днів з 10.09.2014 по 20.03.2015.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з установленими фактами протиправної бездіяльності прокурора, ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, яка підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив в якості підстави встановлену ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13.03.2015 року бездіяльність прокурора в частині невиконання трудових обов'язків.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Статтями 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами, визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Обставини справи свідчать про те, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності прокурора Чепіля Р.В., яка виразилась у невиданні ОСОБА_1 постанови про закриття кримінального провадження, свідчить про реалізацію останнім оспорювання процесуальної діяльності прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.

Сам факт зобов'язання ухвалою суду видати копію постанови про закриття кримінального провадження ОСОБА_1 не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процессуальными рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Таким чином, колегією суддів не встановлено дій з боку прокурора, які б давали правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України є обґрунтованою, рішення суду належить скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Громадської організації "Дніпропетровський Незалежний Правозахисний Центр", що діє в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_1 до прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Чепіля Романа В'ячеславовича і Державної казначейської служби України відмовити.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Громадської організації "Дніпропетровський Незалежний Правозахисний Центр", що діє в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року - скасувати.

Відмовити Громадській організації "Дніпропетровський Незалежний Правозахисний Центр", що діє в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_1 у задоволенні позову до прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Чепіля Романа В'ячеславовича, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконною бездіяльністю посадової особи органу прокуратури.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров