ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» травня 2019 року

м. Харків

справа № 635/1964/18-ц

провадження № 22ц/818/2332/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний Банк «ПриватБанк», представник позивача - Кураксіна О.І.,

відповідач - ОСОБА_1 .

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2018 року в складі судді Назаренко О.В.

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до заяви № б/н від 05 травня 2014 рокуОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 21 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Вказав, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, однак відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 14 березня 2018 року має заборгованість перед банком в розмірі 52 964,26 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 13 543,55 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 18 148,75 грн., заборгованості за пенею - 18 273,66 грн.; а також із штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2498,30 грн. - штраф (процентна складова).

Зазначив, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав банку.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 05 травня 2014 року у розмірі 52 964,26 грн. та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 05 травня 2014 року у сумі 49 965,96 грн. та судовий збір у розмірі 1662,25 грн.; у задоволенні позову в частині стягнення суми штрафу за кредитним договором №б/н від 05 травня 2014 року в сумі 500,00 грн. (фіксована частина) та 2498,30 грн. (процентна складова) - відмовлено.

.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, 23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 через представника подав заяву про його перегляд.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для розгляду іншим складом суду з викликом сторін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що в анкеті-заяві немає відомостей щодо розміру отриманого кредиту та виду отриманої картки, що має суттєве значення, оскільки вид картки впливає на розмір процентної ставки та пільгового періоду сплати процентів; що наприкінці травня 2014 року він втратив кредитну картку, про що повідомив банк у телефонному режимі, та нової картки не отримував, оскільки протягом травня ним так і не було отримано кошти на картку; що розрахунок заборгованості, наданий банком, містить розбіжності, оскільки протягом 30 або 55 днів з моменту надання кредиту проценти взагалі не повинні були нараховуватися; протягом жовтня 2014 року суми кредиту змінювались від 185,84 грн. до 1560,00 грн., проте строк користування не перевищував 55 днів; що судом не з?ясовано питання, куди зараховувались переплачені ним кошти; що розрахунок банку має заплутаний вигляд та не надає можливості шляхом його аналізу чітко встановити суму заборгованості та порядок її формування, оскільки у стовпчику «складова заборгованості за наданим кредитом» зазначено суму 48 409,52 грн., проте, після розрахунку вказано суму 13 543,55 грн., у стовпчику «нараховано відсотків на заборгованість за кредитом» вказано 0,00 грн., однак після розрахунку вказано суму заборгованості за відсотками 18 148,75 грн., у стовпчику «нараховано пені за прострочене зобов?язання» вказано суму 111,41 грн., однак після розрахунку вказано суму заборгованості за пенею 18 273,66 грн.; що суд, розглянувши справу без його участі, позбавив його можливості захисту прав та надання доказів і заперечень проти вимог позивача; що Тарифи і Умови та Правила надання банківських послуг ним не підписано, з ними його не було ознайомлено та доказів того, що вони діяли саме в такій редакції, яка міститься у матеріалах справи, на час укладення договору, не надано; крім того, інформація на сайті банку могла бути змінена; що згідно наданого розрахунку банку процентна ставка змінювалась три рази і становила 27,60%, 32,40% та 42%, але в анкеті-заяві розмір відсотків взагалі не зазначений та доказів повідомлення його про підвищення процентної ставки не надано.

22 квітня 2019 року до суду апеляційної інстанції від банку надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому банк просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказав, що сторонами при укладенні договору приєднання дотримано вимоги щодо його форми, позичальник ознайомлений з Умовами Правилами надання банківських послуг, про що свідчить його підпис в заяві; що позичальник протягом тривалого часу не звертався до банку за фактом неправильного нарахування відсотків, тобто, погоджувався з ними, частково погашаючи заборгованість; що контррозрахунку заборгованості відповідачем не надано, клопотання про проведення експертизи не заявлено; що на час звернення до суду строк дії картки не сплив, тобто позовну давність не пропущено; що розмір процентної ставки може змінюватись за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку; що нарахування та підвищення відсотків здійснювалось згідно Умов та Правил і Тарифів банку, повідомлення щодо підвищення ставки направлено відповідачу 15 березня 2015 року, після цього він користувався карткою, неодноразово частково погашав заборгованість та із заявою про розірвання договору не звертався.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, заочне рішення суду - змінити.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідач має перед банком заборгованість, розмір якої підтверджено наданим розрахунком, що підлягає стягненню з нього на користь позивача, за винятком штрафів, стягнення яких разом з пенею є подвійною цивільно-правовою відповідальністю.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 травня 2014 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», який складається з анкети-заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 21 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно Тарифів.

На підставі договору від 05 травня 2014 року ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та видано кредитні картки НОМЕР_1 з терміном дії до січня 2018 року та НОМЕР_2 «Універсальна Gold» з терміном дії до вересня 2018 року, що підтверджується витягом з програмного комплексу банку.

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Тобто, в даному випадку, зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах і Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі.

Укладення кредитного договору таким шляхом чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії для набуття, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом частини 1 статті 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього договору, складовими якого виступають заява, Умови та Правила і Тарифи, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить його підпис в заяві.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір укладений і виконувався сторонами.

Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частини недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав ОСОБА_1 не заявляв.

Відповідно до пунктів 2.1.1.2.1 та 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, датою укладення договору є дата отримання карти, яка зазначена у заяві. Договір укладається терміном на п`ять років. Якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін письмово не відмовилась від договору, він продовжується на такий же термін.

Клієнт надає свою згоду на те, щоб кредитний ліміт встановлювався за рішенням банку та Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити та анулювати) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідно до пункту 2.1.1.12.6 Умов та Правил надання банківських послуг, банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому тарифами банку, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік.

Згідно пункту 1.1.3.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших умов обслуговування рахунків.

Пунктами 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором, а у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі, простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів за кожним з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору.

У відповідності до пункту 1.1.7.11 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Згідно з пунктом 2.1.1.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг після настання зазначеного на картці останнього місяця терміну її дії банком випускається картка на новий термін, за що клієнтом вноситься плата згідно діючих тарифів.

Згідно Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» даним договором передбачений обов`язковий щомісячний платіж, а саме 7 % від заборгованості (але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості), а з 01 квітня 2014 року - 5 % від заборгованості (але не менше 100,00 грн. та не більше залишку заборгованості).

Взяті на себе зобов`язання за договором № б/н від 05 травня 2014 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_1 . кредитні ресурси.

У порушення зазначених умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за договором № б/н від 05 травня 2014 року року належним чином не виконав.

Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 05 травня 2014 року вбачається, що станом на 14 березня 2018 року ОСОБА_1 має заборгованість перед банком в розмірі 52 964,26 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 13 543,55 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 18 148,75 грн., заборгованості за пенею - 18 273,66 грн.; а також із штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2498,30 грн. - штраф (процентна складова), яку на теперішній час не сплачено.

Із розрахунку заборгованості також вбачається, що останній платіж по сплаті кредиту здійснено 09 квітня 2017 року у розмірі 1600,00 грн.

З клопотанням про застосування наслідків спливу строку позовної давності ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції 23 жовтня 2018 року, виклавши його у заяві про перегляд заочного рішення.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до Умов та Правил надання банківских послуг, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Такий підхід відповідає правовій позиції, яка сформульована Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року (справа за № 477/841/16-ц) та від 03 жовтня 2018 року (справа № 233/2056/17).

Матеріали справи свідчать про те, що строк дії картки закінчився у вересні 2018 року, разом з чим закінчився і строк кредитування, тому строк позовної давності необхідно рахувати з 01 жовтня 2018 року, а банк звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав, та законних інтересів поштою 22 березня 2018 року, тобто ще до закінчення строку дії картки, отже позовну давність не пропущено.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 користувався кредитною карткою та останній платіж у рахунок погашення заборгованості вносив 09 квітня 2017 року.

Доводи відповідача щодо того, що картку було втрачено та платежі вносились не ним, тому позовну давність необхідно відраховувати з травня 2014 року, не підтверджені жодними належними доказами.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 13 543, 55 грн. та заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 18 148, 75 грн., суд першої інстанції дослідив та надав належну оцінку поданим позивачем доказам, з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору. В цій частині підстав для зміни або скасування рішення суду немає.

Проте, судова колегія не погоджується з рішенням суду в частині стягнення пені в розмірі 18 273, 66 грн., виходячи з положень пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України та заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності.

Так, з розрахунку банку вбачається, що за період з 01 вересня 2017 року по 14 березня 2018 року позичальнику нараховано пені за прострочене зобов`язання у розмірі 2108,42 + 2355,65 + 2467,98 + 2753,34 + 2976,85 + 2904,92 + 1556,44 = 17 123, 66 грн.

Крім того, позичальнику нараховано пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн.: 01 квітня 2016 року у розмірі 50,00 грн., 01 лютого 2017 року у розмірі 50,00 грн., 01 березня 2017 року у розмірі 50,00 грн.,01 квітня 2017 року у розмірі 50,00 грн., 01 червня 2017 року у розмірі 50,00 грн., 01 липня 2017 року, 01 серпня 2017 року, 01 вересня 2017 року, 01 жовтня 2017 року, 01 листопада 2017 року, 01 грудня 2017 року, 01 січня 2018 року, 01 лютого 2018 року та 01 березня 2018 року - по 100,00 грн., а всього у розмірі 1150,00 грн.

Враховуючи, що до суду з позовом банк звернувся поштою 22 березня 2018 року, задоволенню підлягають вимоги щодо стягнення пені в межах річного строку з 22 березня 2017 року по 22 березня 2018 року.

Отже, оскільки вимоги щодо стягнення пені, яку нараховано 01 квітня 2016 року у розмірі 50,00 грн., 01 лютого 2017 року у розмірі 50,00 грн. та 01 березня 2017 року у розмірі 50,00 грн. заявлені з пропуском строку спеціальної позовної давності та задоволенню не підлягають, розмір стягнутої з відповідача пені підлягає зменшенню з 18 273, 66 грн до 18 123,66 грн.

Разом з тим судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог банку про стягнення з відповідача штрафів, виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що вимоги банку про стягнення з відповідача штрафів у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 2498,30 грн. (процентна складова) задоволенню не підлягають.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі за № 6-2003цс15, 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17.

Посилання ОСОБА_1 на те, що в анкеті-заяві немає відомостей щодо розміру отриманого кредиту та виду отриманої картки, що має суттєве значення, оскільки вид картки впливає на розмір процентної ставки та пільгового періоду сплати процентів, є необґрунтованими.

В анкеті - заяві передбачено можливість обрати картки: «Універсальна», для виплат, класу «Gold», преміальну. При цьому кредитний ліміт передбачено лише для карт «Універсальна» та класу «Gold».

До позовної заяви позивачем надано витяг з Тарифів банку для обслуговування кредитних карт «Універсальна», що свідчить про те, що ОСОБА_1 отримано картку цього виду.

З розрахунку банку вбачається, що відповідачу встановлено процентну ставку 2,3%, з 01 вересня 2014 року - 2,7 %, з 01 квітня 2015 року - 3,5%, що згідно тарифів банку відповідає умовам обслуговування картки «Універсальна «Gold», для якої передбачено пільговий період до 55 днів.

Відповідну інформацію щодо отримання ОСОБА_1 картки НОМЕР_2 «Універсальна Gold» з терміном дії до вересня 2018 року містить витяг з програмного комплексу банку, доданий до відзиву на апеляційну скаргу.

Таким чином, надані документи дають можливість встановити вид картки, виданої відповідачу, та умови її обслуговування.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що наприкінці травня 2014 року він втратив кредитну картку, про що повідомив банк у телефонному режимі, та нової картки не отримував, оскільки протягом травня ним так і не було отримано кошти на картку, не можуть бути взяті до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 6.3-6.7 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 30 квітня 2010 року №223, чинного на час виникнення спірних правовідносин, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач зобов`язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний ідентифікувати держателя і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього спеціального платіжного засобу.

Порядок подання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу та внесення спеціального платіжного засобу до стоп-списку і його вилучення з нього визначаються у внутрішньобанківських правилах банку, розроблених з урахуванням вимог цього Положення, Правил платіжної системи, та обумовлюються в договорі.

Пунктом 2.1.1.9.10 Умов та Правил передбачено, що у випадку втрати картки держатель повинен негайно звернутися до банку за телефоном; звернутись в банк для блокування картки (у випадку втрати).

Жодних доказів втрати картки та звернення з цього приводу до банку відповідачем не надано. З розрахунку заборгованості вбачається, що позичальником використовувались кредитні кошти та здійснювалось погашення заборгованості, тобто картка активна та не заблокована, що свідчить про відсутність повідомлення до банку про її втрату та відповідальність відповідача за здійснені операції по картці.

Крім того, із змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 посилається в ній на те, що банком не враховано у розрахунку заборгованості переплачені ним кошти у рахунок погашення заборгованості. Тобто, фактично він визнав, що здійснював зняття кредитних коштів та вносив кошти у рахунок поповнення картки.

Посилання ОСОБА_1 на те, що розрахунок заборгованості, наданий банком, містить розбіжності, оскільки протягом 30 або 55 днів з моменту надання кредиту проценти взагалі не повинні були нараховуватися; протягом жовтня 2014 року суми кредиту змінювались від 185,84 грн. до 1560,00 грн., проте, строк користування не перевищував 55 днів; що судом не з?ясовано питання, куди зараховувались переплачені ним кошти, є безпідставними, виходячи з наступного.

Так, з розрахунку заборгованості за період з 05 травня 2014 року по 31 травня 2015 року вбачається, що відсотки та пеня за договором ОСОБА_1 взагалі не нараховувались, та станом на 31 травня 2015 року він мав лише заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4868,00 грн.

При цьому, у наведеному розрахунку враховані усі платежі, які вносились ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості.

Твердження ОСОБА_1 про неврахування переплачених сум є також безпідставними, оскільки під час користування кредитною карткою він не позбавлений можливості як використовувати кредитні кошти, так і зберігати на ній власні кошти.Отже, якщо сплачена сума перевищує розмір заборгованості, у розрахунку банку відображено суму заборгованості 0 грн., а всі кошти, що перевищували заборгованість, зараховані на картку позичальника як власні кошти. У подальшому, коли позичальник знов використовує кредитні кошти, відповідна заборгованість відображається у розрахунку. Розрахунок заборгованості викладено таким чином, що він не відображає кошти, які не є боргом, а є власними коштами клієнта. При цьому, як вбачається з розрахунку, всі внесені позичальником на погашення заборгованості суми коштів враховані під час його формування.

Посилання ОСОБА_1 на те, що розрахунок банку має заплутаний вигляд та не надає можливості шляхом його аналізу чітко встановити суму заборгованості та порядок її формування, оскільки у стовпчику «складова заборгованості за наданим кредитом» зазначено суму 48 409,52 грн., проте після розрахунку вказано суму 13 543,55 грн., у стовпчику «нараховано відсотків на заборгованість за кредитом» вказано 0,00 грн., однак після розрахунку вказано суму заборгованості за відсотками 18 148,75 грн., у стовпчику «нараховано пені за прострочене зобов?язання» вказано суму 111,41 грн., однак після розрахунку вказано суму заборгованості за пенею 18 273,66 грн., судова колегія також не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Як вбачається з наданого розрахунку у стовпчику «складова заборгованості за наданим кредитом» зазначено суму 48 409,52 грн., що є загальною сумою заборгованості, яка з урахуванням пені за останній місяць у розмірі 1556,44 грн., складає 49 965,96 грн., і відповідна сума відображена у підсумку під розрахунком як загальна заборгованість за наданим кредитом (48 409,52 + 1556,44 = 49 965,96). Сума ж 13 543,55 грн. є заборгованістю лише за тілом кредиту, обчислена банком без урахування нарахованих процентів і пені та з урахуванням всіх сплачених позичальником платежів у рахунок погашення заборгованості.

У стовпчику «нараховано відсотків на заборгованість за кредитом» вказано 0,00 грн. лише за період з 01 вересня 2017 року по 14 березня 2018 року, проте, за попередній період нараховано суму заборгованості за відсотками у розмірі 18 148,75 грн. з урахуванням платежів, що частково вносились на їх погашення.

У стовпчику «нараховано пені за прострочене зобов?язання» вказано суму 111,41 грн. лише за 14 березня 2018 року. За період з 01 вересня 2017 року по 14 березня 2018 року позичальнику нараховано пені за прострочене зобов`язання у розмірі 2108,42 + 2355,65 + 2467,98 + 2753,34 + 2976,85 + 2904,92 + 1556,44 = 17 123, 66 грн.

Крім того, позичальнику нараховано пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн.: 01 квітня 2016 року у розмірі 50,00 грн., 01 лютого 2017 року у розмірі 50,00 грн., 01 березня 2017 року у розмірі 50,00 грн.,01 квітня 2017 року у розмірі 50,00 грн., 01 червня 2017 року у розмірі 50,00 грн., 01 липня 2017 року, 01 серпня 2017 року, 01 вересня 2017 року, 01 жовтня 2017 року, 01 листопада 2017 року, 01 грудня 2017 року, 01 січня 2018 року, 01 лютого 2018 року та 01 березня 2018 року - по 100,00 грн., а всього у розмірі 1150,00 грн.

За таких умов вказана після розрахунку сума заборгованості за пенею у розмірі 18 273,66 грн. (17 123,66 +1150,00) відповідає даним, відображеним у таблиці.

Отже, розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, періоди і суми виникнення заборгованості.

На спростування наданого банком розрахунку кредитної заборгованості відповідачем не надано будь-яких доказів, власного розрахунку боргу, який би відрізнявся від наданого банком розрахунку заборгованості за договором станом на 14 березня 2018 року, не заявлено клопотання про призначення судової економічної експертизи.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач тривалий час частково погашав заборгованість за кредитом, тобто погоджувався з умовами її нарахування.

За таких обставин доводи ОСОБА_1 щодо помилковості та суперечливості розрахунку заборгованості є неспроможними.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд, розглянувши справу без його участі, позбавив його можливості захисту прав та надання доказів і заперечень проти вимог позивача, є необгрунтованим, оскільки ані до заяви про перегляд заочного рішення, ані до апеляційної скарги нових доказів відповідачем не надано.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що Тарифи і Умови та Правила надання банківських послуг ним не підписано, отже вони є нікчемними, з ними його не ознайомлено та доказів того, що вони діяли саме в такій редакції, яка міститься у матеріалах справи, на час укладення договору, не надано, крім того, інформація на сайті банку могла бути змінена, є також необґрунтованими, виходячи з наступного.

Договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином додержується принцип свободи договору.

Такий правовий висновок викладено у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа № 755/2720/16-ц, провадження № 61-1411 св 18).

Відсутність підпису на Умовах та Правилах і Тарифах, на погодження із якими є посилання у підписаній позичальником анкеті-заяві, не свідчить про те, що їх неможливо вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Верховний Суд України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 зазначив, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою укладеного між сторонами кредитного договору, якщо доведено, що вони укладені в один день, тобто у день підписання позичальником заяви позичальника і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву. Тобто, у такому разі Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд України і в постановах: від 10 червня 2015 року № 6-698цс15, від 22 жовтня 2014 року № 6-127цс14, від 04 листопада 2015 року № 6-1926цс15, в яких також зазначено, що кредитний договір складається з: заяви позичальника, Тарифів та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (складова частина договору) і судам слід лише встановити, чи такі Умови та Правила надання банком кредиту були під час підписання заяви позичальника, а не те, що вони були не підписані позичальником.

Підписавши 05 травня 2014 року анкету-заяву, ОСОБА_1 дав свою згоду на те, що ця заява разом із Умовами і Правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомлений.

Можливість зміни Умов та Правил шляхом опублікування відповідних змін на банківському сайті передбачено пунктом 1.1.6. цих Умов і позичальник має ознайомлюватися з такими змінами. На час укладення договору відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами, про що свідчить його підпис у заяві, отже, вони є складовою укладеного між сторонами кредитного договору.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що згідно наданого розрахунку банку процентна ставка змінювалась три рази і становила 27,60%, 32,40% та 42%, але в анкеті-заяві розмір відсотків взагалі не зазначено та доказів повідомлення його про підвищення процентної ставки не надано, є безпідставними, оскільки з розрахунку банку вбачається, що відповідачу встановлено процентну ставку 2,3% (27,60% річних), з 01 вересня 2014 року - 2,7 % (32,40% річних), з 01 квітня 2015 року - 3,5% (42% річних), що згідно тарифів банку відповідає умовам обслуговування картки «Універсальна «Gold», тобто відповідна зміна відсоткової ставки передбачена Тарифами банку, які є складовою укладеного між сторонами кредитного договору, та з якими ознайомлений позичальник під час його укладення.

Крім того, можливість зміни процентної ставки за умови повідомлення позичальника шляхом надання виписки по рахунку передбачена Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач частково погашав заборгованість за кредитом та не заявляв про свою незгоду з нарахованими відсотками протягом тривалого часу, не звертався до банку із заявою про розірвання договору, тобто визнавав заборгованість у відповідному розмірі та порядок її нарахування.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Проаналізувавши наведені обставини справи та зазначені норми права слід дійти висновку, що з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №б/н від 05 травня 2014 року в розмірі 49 815,96 грн., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 13 543,55 грн., процентами за користування кредитом - 18 148,75 грн., заборгованості за пенею - 18 123,66 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов банку підлягає частковому задоволенню, на 94,06%, з урахуванням відмови у стягненні штрафів та зменшення пені до суми, що перебуває в межах річного строку позовної давності, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 1656,28 грн.

З урахуванням того, що апеляційну скаргу задоволено частково, на 0,3%, оскільки зменшено суму стягнення пені, визначену судом першої інстанції, на 150,00 грн., з банку на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 07,93 грн., отже шляхом взаємозаліку цих сум з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1648,35 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2018 року - змінити в частині розміру стягнутої пені.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 05 травня 2014 року в розмірі 49 815,96 грн., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 13 543,55 грн., процентами за користування кредитом - 18 148,75 грн., заборгованості за пенею - 18 123,66 грн., зменшивши загальну суму стягнення з 49 965,96 грн. до 49 815,96 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «ПриватБанк» 1648, 35 грн. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 10 травня 2019 року.