ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2537/19 Справа № 206/3112/18 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря - Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна, Територіальний центр надання соціальних послуг Самарського району м.Дніпра про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому з врахуванням останніх уточнень просила розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений між сторонами та визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку /а.с.2-6, 75-79/ .

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 27 липня 2017 року між сторонами було укладено договір довічного утримання. За цим договором вона передала у власність відповідача житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що знаходиться за цією ж адресою, площею 0,0427 га, кадастровий номер НОМЕР_1. На зазначене майно нотаріусом було накладено заборону на відчуження. За вказаним договором відповідач взяла на себе зобов'язання надавати позивачу догляд визначений його умовами, які узгоджені між сторонами. З моменту укладання договору по грудень 2017 року включно відповідач майже виконувала свої зобов'язання, а з січня 2018 року їх стосунки змінились та відповідач припинила виконувати свої зобов'язання. Невиконання відповідачем своїх зобов'язань з січня 2018 року змусило позивача звернутися за допомогою до Територіального центру надання соціальних послуг у якому вона перебувала на обліку до укладання договору довічного утримання. У зв'язку з тяжким станом здоров'я , 31 травня 2018 року вона через свого представника звернулась до відповідача листом з проханням розірвати укладену між ними угоду, однак відповідач повідомила їй, що добровільно розірвати угоду не бажає, тому вона вимушена звернутися до суду з дійсним позовом.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог /а.с.133-139/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилалася у своїй позовній заяві /а.с.146-150/.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що вона є необгрунтованою та не підлягає задоволенню /а.с. 168-170/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, згідно з умовами якого позивач передала у власність відповідачу житловий будинок НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що знаходиться за цією ж адресою, площею 0,0427 га (у тому числі за земельними угіддями 0,0427 - під житловою забудовою одно - та двоповерховою), кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруди (присадибна ділянка) /а.с.9,10/.

Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №1419.

Пунктами 2.1. та 2.2. договору довічного утримання визначено, що відповідач зобов'язалася забезпечувати позивача утриманням та доглядом довічно у вигляді: надання побутових послуг; забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній нерухомості; щотижневого забезпечення продуктами харчування шляхом організації їх доставки за місцем його проживання та оплати їх вартості; забезпечення приготування щоденного триразового калорійного харчування (сніданок, обід і вечеря); забезпечення постійним цілодобовим доглядом; щомісячної оплати комунальних послуг за відчужуване нерухоме майно у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, ким вони укладені; забезпечення належними лікарськими засобами на підставі виданих лікарями рецептів та належного лікування; забезпечення надання медичної допомоги удома лікарями загального профілю, а також лікарями - спеціалістами (діагностичне обстеження, процедури, маніпуляції, консультування, уколи, масаж); забезпечення відповідним сезонним одягом та взуттям; забезпечення пресою.

Утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну, має грошовий еквівалент і оцінений сторонами за спільною згодою в розмірі 500,00 грн. на місяць. Таким чином, зміст укладеного між сторонами договору та вимоги зазначених вище норм матеріального права, які сторонам були роз'яснені нотаріусом, свідчать про те, що при укладанні зазначеного договору відповідач брала на себе всі види зобов'язання, тобто як матеріальне забезпечення позивача, а саме: забезпечення її харчуванням, відповідним сезонним одягом, взуттям, пресою, лікувальними засобами, несенням витрат по оплаті комунальних послуг за відчужуване нерухоме майно, так і належним доглядом.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що відповідач з січня 2018 року припинила виконувати свої зобов'язання за договором довічного утримання, проте дані обставини спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, з долучених відповідачем копій квитанцій вбачається, що з моменту укладання договору довічного утримання по липень 2018 року відповідач щомісячно сплачувала вартість комунальних послуг за відчужуване нерухоме майно /а.с.45-48/.

Крім того, в матеріалах справи містяться копії записок позивача датованих 11 квітня 2018 року та 24 квітня 2018 року, з переліком придбання відповідачем необхідних їй продуктів харчування /а.с.41/. Дані обставини не заперечувались позивачем, що підтверджується її посиланням на них у своїй відповіді на відзив.

З огляду на викладене, факт припинення виконання відповідачем зобов'язань за договором довічного утримання не міг мати місце з січня 2018 року, як на тому наполягає позивач.

Переглядаючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, апеляційний суд виходить з того, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими.

Отже, позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.12 ЦПК України.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не було надано суду доказів на підтвердження ухилення відповідача від виконання договору довічного утримання, крім того, позивачем не було наведено які саме обов'язки за договором довічного утримання відповідачем не виконуються чи виконуються неналежно.

Таким чином, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що суду не надано будь-яких доказів в розумінні ст. 76-80 ЦПК України, на підтвердження заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 належним чином виконує власні зобов'язання, які виникли на підставі договору довічного утримання, порушення права позивача, які виникли на підставі договору довічного утримання, судом не встановлено.

Таким чином, відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ґрунтується на матеріалах справи та прийнятий відповідно до норм закону, оскільки вирішуючи спір між сторонами, суд в достатньому повному об'ємі з'ясував права та обов'язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін, давши їм належну правову оцінку.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду. Так, звертаючись з апеляційною скаргою банком не було надано доказів за якими суд мав би можливість встановити розмір заборгованості, в рахунок погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:,

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров