РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Каліщука А.А.

за участю секретаря судового засідання Процюк Н.Р.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира-Волинського, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на строні відповідача ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира-Волинського, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на строні відповідача ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з 2004 р. по 2009 р. проходив службу в Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України. На підставі наказу Міністра оборони України від 10.08.2009 р. його звільнено із військової служби у запас за вислугою років.

Зазначає, що він разом із дружиною ОСОБА_4 з 2004 р. проживають по АДРЕСА_1 . Дане житло є відомчим та перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Західно територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України.

У 2005 р. він був переведений по службі у м. Вінницю і у 2006 р. йому видано ордер на вселення до службового житлового приміщення по АДРЕСА_2 , яким він не скористався.

Оскільки він протягом 30 днів з моменту видачі ордеру не скористався ним, тому відповідно до п. 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними цей ордер є недійсним з 02.12.2006 р. Про продовження дії договору він не звертався.

06.08.2018 р. Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради його знято з реєстрації місця проживання у військовій частині по АДРЕСА_3 . 10.08.2018 р. він здав службове житло у м. Вінниця квартирним органам Міністерства оборони України.

29.08.2018 р. він подав заяву до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Західно територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про надання дозволу на реєстрацію місця проживання по АДРЕСА_1 .

Однак 13.09.2018 р. йому відмовлено у реєстрації з тих підстав, що він після переведення на службу у м. Вінниця у 2006 р. отримав там службове житло, а тому неможливо надати дозвіл на реєстрацію по АДРЕСА_1 .

Дану вімову вважає незаконною, оскільки він у м. Вінниця не забезпечений службовим житлом і у це помешкання він та члени його сім`ї ніколи не вселялись і не проживали там. Дана квартира перебуває у віданні житлових органів Міністерства оборони України.

Крім того, кв. АДРЕСА_4 є належним йому житлом в розумінні ст. 8 Конвенції з яким у нього склались достатні і тривалі зв`язки, оскільки він та члени його родини з 2004 р. постійно проживають у даному житлі. Відповідач у своїй відмові обгрунтував мету втручання у його законні права та інтереси неналежним чином, без належної аргументації.

Просить визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_4 . Визнати відмову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира-Волинського у видачі дозволу на реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_4 . Зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимира-Волинського надати дозвіл на реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_4 .

06.02.2019 р. відповідач подав відзив, а 05.03.2019 р. подав заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав, що позивач у 2004 р. отримав ордер на право зайняття житлового приміщення по АДРЕСА_1 на склад сім`ї з трьох осіб. У 2006 р. він був забезпечений службовою квартирою у АДРЕСА_2 . Оскільки позивач вибув на інше постійне проживання, тому він втратив право користування житловим примішенням по АДРЕСА_1 з дня вибуття. У задоволенні позову просить відмовити.

Позивач 19.02.2019 р. подав відповідь на відзив, в якому просив позов задовольнити з підстав викладений у позовній заяві.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити повністю та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. В обгрунтування надала пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позов та запереченні.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на строні відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 2004 р. по 2009 р. проходив службу в Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України.

За період проходження військової служби ОСОБА_3 отримав ордер №97 від 29.10.2004 р. на право зайняття житлового приміщення площею 26,8 кв.м. у гуртожитку по АДРЕСА_1 . Ордер виданий на склад сім`ї з трьох осіб, а саме: ОСОБА_3 наймач, ОСОБА_4 дружина, ОСОБА_4 дочка.

Дане житлове приміщення перебуває у державній власності Міністерства оборони України та на балансі Квартино-експлуатаційного відділу м. Володимира-Волинського Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, що підтверджується довідкою від 08.12.2017 р.

У зв`язку із переведенням позивача по службі до м. Вінниця у 2005 р., він зареєстрував своє місце проживання у м. Вінниця та був зарахований на квартирний облік при військовій частині НОМЕР_1 .

У 2006 р. позивачу було видано ордер на вселення до службового житлового приміщення (квартири) по АДРЕСА_2 .

Довідкою начальника КЕВ м. Вінниця від 10.08.2018 р. підтверджується, що ОСОБА_3 здав вищевказану квартиру 10.08.2018 р.

Відповідач обгрунтовуючи заперечення позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_3 у 2005 р. був переведений по службі у м. Вінниця, де отримав службове житло по АДРЕСА_2 , а тому відповідно до п .5.1., 5.2., 5.8. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями в місячний строк з дня отримання нового житла, повинен був звільнити приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Однак із постанови Апеляційного суду Волинської області від 04.09.2018 р., котра набрала законної сили, встановлено, що ОСОБА_3 та члени його сім`ї у квартиру в м. Вінниця не вселялись і ніколи там не проживали. Рішення про надання службової квартири в м. Вінниця є формальним.

Також встановлено, що ОСОБА_4 , будучи членом сім`ї позивача, вселилась у кімнату АДРЕСА_4 на законних підставах, постійно проживає і зареєстрована у цьому помешканні.

Крім того, з висновку про результати розгляду звернення ОСОБА_3 від 22.02.2018 р., складеного працівником сектору превенції Луцького ВП ГУНП у Волинській області вбачається, що ОСОБА_3 після звільнення з військової служби з 2009 р. постійно проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 .

Оскільки обставини не вселення та не проживання ОСОБА_3 і членів його сім`ї у квартирі в м. Вінниця встановлені рішенням апеляційної інстанції, що набрало законної сили, тому відповідно до ст. 82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню.

Жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростували доводи позивача про те, що він не проживав по АДРЕСА_2 та постійно проживає по АДРЕСА_1 , відповідач суду не надав.

Таким чином, судом встановлено, що позивач та члени його сім`ї на законних підставах вселились у кімнату АДРЕСА_4 і позивач тривалий час із сім`єю проживає у цій кімнаті та вважає його своїм житлом.

Відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з п.1 ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Згідно з п. 4 ст. 31 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом.

У свою чергу, відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання у право на повагу до житла має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення зазначеної мети.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Згідно з конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. the United Kingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010).

У п.36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63).

Отже, у справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб уважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим утручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З огляду наведеної практики ЄСПЛ та беручи до уваги, що позивач разом із членами своєї сім`ї на законних підставах вселились у спірне житло, протягом тривалого часу проживають у ньому, іншого житла не мають, а тому суд приходить до висновку, що є достатньою підстав вважати кімнату АДРЕСА_4 належну позивачу в розумінні ст. 8 Конвенції.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 звертався до КЕВ м. Володимира-Волинського із вимогою надати дозвіл на його реєстрацію у спірному житлі.

Із листа КЕВ м. Володимира-Волинського від 13.09.2018 р. вбачається, що йому відмовлено у надані такого дозволу з тих підстав, що він був переведений для проходження служби у м. Вінниця, де отримав службову квартиру, у зв`язку з чим були зобов`язані звільнити спірну кімнату в гуртожитку із членами сім`ї, а тому відсутні підстави для надання дозволу на реєстрацію у гуртожитку.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_3 та члени його сім`ї у квартиру АДРЕСА_5 не вселялись і ніколи там не проживали, позивач 10.08.2018 р. здав це помешкання і протягом тривалого часу проживає із членами сім`ї у спірному житлі, іншого житла не мають і беручи до уваги, що дане помешкання у розумінні ст. 8 Конвенції є належним житлом позивачу, тому суд прийшов до висновку, що відмова відповідача у наданні дозволу на реєстрацію у цьому житлі є протиправною, оскільки позивач має право на користування цим житлом, а тому слід визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_4 .

З метою ефективного способу захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача надати дозвіл ОСОБА_3 на реєстрацію місця його проживання у кімнаті АДРЕСА_4 , і такий спосіб захисту не суперечить закону.

З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є законними, доведеними, а тому підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12,81,89,265 ЦПК України,

ухвалив:

позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням, зокрема квартирою АДРЕСА_4 .

Визнати протиправною відмову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Західно територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України у видачі ОСОБА_3 дозволу на реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_4 .

Зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський Західно територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України надати дозвіл ОСОБА_3 на реєстрацію місця його проживання у квартирі АДРЕСА_4 .

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Західно територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України в користь ОСОБА_3 2114,40 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНП НОМЕР_2 , проживає по АДРЕСА_1 .

Відповідач - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський, , вул. Академіка Глушкова, 1 м. Володимир-Волинський Волинської області.

Головуючий:/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя А.А. Каліщук