Справа № 513/521/18
Провадження № 2/513/40/19
Саратський районний суд Одеської області
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 лютого 2019 року Саратський районний суд Одеської області у складі: судді Бучацької А.І., за участю: секретаря судового засідання Златіної О.І., позивачки ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Сарата цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
В С Т А Н О В И В:
04 червня 2018 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування належним їй житловим приміщенням, а саме: будинком № 40 по вулиці Зарічній в смт. Сарата Одеської області.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що після смерті чоловіка вона успадкувала житловий будинок № 40 по вулиці Зарічній в смт. Сарата Одеської області. 17 грудня 2014 року померла її дочка ОСОБА_3, яка була зареєстрована разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 та їх дітьми в зазначеному будинку. Після смерті дочки відповідач залишив дітей з позивачкою, в будинку не проживає з грудня 2014 року, комунальні платежі не сплачує. Позивачка сплачує за нього комунальні послуги, вона не може оформити субсидію та розпорядитись житлом на власний розсуд. В добровільному порядку відповідач відмовляється зняття з реєстрації.
Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, надала згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач ОСОБА_2, якому судові повістки надсилались за адресою його останнього відомого місця проживання, належним чином повідомлений про розгляд справи до суду не зявився, не повідомив суд про поважні причини неявки, не надав відзиву (а.с. 52, 56, 62). Окрім того, за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 63).
Згідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Вислухавши позивачку, свідка ОСОБА_5, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно до договору купівлі-продажу від 23 грудня 1992 року власником будинку № 40 по вул. Зарічній (Кірова) в смт. Сарата Одеської області є ОСОБА_6 (а.с. 67-69).
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб 11 лютого 1984 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_6 (а.с. 70).
22 березня 2016 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 438370, виданого відділом державної реєстрації актів Цивільного стану Саратського районного управління юстиції в Одеській області (а.с. 15).
Після смерті чоловіка позивачка у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, однак свідоцтво про право на спадщину ще не отримала (а.с. 71).
Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
10 липня 2004 року було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серією І-ЖД № 116001 (а.с. 66).
Судом встановлено, що після реєстрації шлюбу відповідач поселився у будинку № 40, розташованому по вул. Зарічній, в смт. Сарата району Одеської області. 18 січня 2005 року було укладено договір про найм житлового приміщення, між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 строком на 1 рік, який з 14 лютого 2005 року зареєстрований за вказаною адресою. Дані обставини підтверджені копією домової книги за адресою: смт. Сарата, вул. Зарічна, 40, та копією договору про найм (а.с. 20-23, 25).
17 грудня 2014 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 402563 (а.с. 14).
Заочним рішенням Саратського районного суду Одеської області від 02 жовтня 2015 року ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5. Визначено місце проживання дітей за місцем проживання баби ОСОБА_1, за адресою: смт. Сарата Одеської області, вул. Кірова, 40. Стягнуто аліменти на утримання дітей (а.с. 26-27).
З довідки Саратської селищної ради Одеської області за № 729 від 17 квітня 2018 року та акту обстеження житлово-побутових умов проживання, складеного комісією Саратської селищної ради 17 квітня 2018 року, ОСОБА_2 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_6, але не проживає з грудня 2014 року (а.с. 29, 30).
Свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона працює вчителем молодших класів Саратського НВК та є класним керівником наймолодшої онуки позивачки ОСОБА_3. ОСОБА_2 є зятем позивачки. Свідок неоднаразово бувала вдома у позивачки, а тому їй відомо, що відповідач не проживає там, після смерті дружини залишив дітей на позивачку та створив іншу сім'ю.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.
У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_6, проте в даному житловому приміщенні не проживає без поважних причин з 2014 року, тобто понад один рік, його особистих речей в квартирі немає, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, відзиву на позов відповідач не подав.
Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, ухвалене судом рішення про позбавлення користування житловим приміщенням є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації.
Згідно ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 гривень (а.с. 1).
Керуючись ст. ст. 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 2-13, 89, 141, 258-259, 263-265, 280-292, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити. Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області 30 червня 2000 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 40 по вул. Зарічній в смт. Сарата Одеської області.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області 30 червня 2000 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, НОМЕР_3, виданий Саратським РВ УМВС України в Одеській області 24 грудня 2001 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто Саратським районним судом за заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення, а відповідачем - протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повне судове рішення буде складено 15 лютого 2019 року.
Суддя А. І. Бучацька