№ 2/242/175/19
22 квітня 2019 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Хацько Н.О., за участю секретаря судового засідання Дурової Н.В., розглянувши в м. Селидове в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області, Орган опіки та піклування Ворошиловської районної у м. Донецьку ради, про дозвіл на зняття з реєстрації дітей та реєстрацію разом із матір'ю, -
Позивач ОСОБА_1 22.04.2019 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про дозвіл на зняття з реєстрації дітей та реєстрацію разом із матір'ю, в обгрутування якого зазначила, що вона виховує двох неповнолітніх дочок - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають із нею та перебувають на її утриманні. З відповідачем вони розлучені на підставі рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30.09.2016 року. На момент розлучення вони домовилися, що діти будуть проживати з відповідачем. Фактично з липня 2014 року вони з відповідачем проживають окремо та зареєстровані за різними адресами. На теперішній час виникла необхідність у зміні їх з дітьми фактичного проживання у зв'язку із переїздом до батька позивача за адресою: АДРЕСА_2. Натомість отримати письмову згоду від відповідача на теперішній час не виявляється можливим, оскільки зв'язок з ним втрачений, відомий їй номер мобільного телефону не обслуговується, місце останнього проживання - м. Донецьк. У зв'язку з чим просить суд, визначити місце проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із матір'ю, надати дозвіл на зняття з реєстрації дітей за адресою: АДРЕСА_3 без згоди батька, надати дозвіл на реєстрацію дітей разом із матір'ю без згоди батька.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 09.11.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 29.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 21.12.2018 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області, Орган опіки та піклування Ворошиловської районної у м. Донецьку ради.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 21.01.2019 року продовжено строк підготовчого провадження у справі.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 28.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 04.04.2019 року зобов'язано Орган опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та акт обстеження умов проживання дітей.
Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій підтримала позов, просить суд слухати справу за її відсутність та не заперечувала проти винесення по справі заочного рішення.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Органу опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області - належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з'явився, надала суду заяву в якій просить суд слухати справу за його відсутності.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Органу опіки та піклування Ворошиловської районної у м. Донецьку ради - належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з'явився.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши і проаналізувавши докази та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.
Відповідно до свідоцтва про шлю серія НОМЕР_3 від 06.08.2005 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 06.08.2005 року, актовий запис № 155. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно «ОСОБА_1».
Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 від 17.01.2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_5 від 26.02.2008 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
Відповідно до довідки Центру надання адміністративних послуг № 07-29д/4600 від 01.11.2018 року, ОСОБА_1, 1980 року народження, разом з дітьми ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.
Згідно заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30.09.2016 року, яке набрало законної сили 11.10.2016 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Відповідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2808117 від 12.02.2004 року, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві власності ОСОБА_6
Згідно розпорядження Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області від 29.03.2019 року № 419, надано дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зняти дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 та одночасно зареєструвати їх за новою адресою: АДРЕСА_2. Зобов'язано ОСОБА_1 надати до служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області довідку про нове місце реєстрації малолітніх дітей.
У висновку Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області від 19.04.2019 року № 01-15/0350 зазначено, що згідно інформації служби у справах дітей ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом зі дітьми ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3, однак за вказаною адресою не мешкає, а проживають в іншому місті. У зв'язку з чим, служба у справах дітей не може надати акт умов проживання дітей. Спираючись на вищевикладене та враховуючи факт того, що позивач разом із дітьми не проживає на даний час в місті Авдіївка, служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області вважає неможливими визначити місце проживання дітей разом із матір'ю.
Відповідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов?язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини.
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право на самозахист своєї дитини. Батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.
Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов?язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до вимог ст. ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання і зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.
Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року № 207, передбачено, що реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Відповідно до п. 26 вказаних Правил, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Разом з тим, відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Статтею 18 Конвенції визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно ст. 27 Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.
Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).
Відповідно до Принципів 4, 7 Декларації прав дитини, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти.
Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов?язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов?язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.
Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов'язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов'язаних із обов'язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім'ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).
Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов?язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов'язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).
Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилом ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У порушення зазначених вище процесуальних вимог, позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
Зокрема, позивач в позовній заяві наполягає на визначенні місце проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із нею, натомість належним та допустимих доказів з приводу відповідач не визнає чи то оспорює проживання дітей разом зі матір'ю суду не надано. Крім того, сам позивач в позовній заяві зазначає, що після розірвання шлюбу між нею та відповідачем досягнуто згоди щодо проживання дітей разом із нею. Про відсутністю спору щодо місця проживання дітей разом із матір'ю свідчить і той факт, що вони зареєстровані за однією адресою.
Поза увагою суду не може залитися і той факт, що для вирішення питання про визначення місця проживання дітей необхідно не лише наявність спору між батьками з цього приводу, але й відповідний висновок служби у справах дітей щодо доцільності визначення місця проживання разом із будь-кого з батьків з наданням відповідного акту обстеження умов проживання. Натомість позивач разом із дітьми за зареєстрованим місцем проживання та взагалі в м. Авдіївка Донецької області не мешкає, що обумовило надання висновку Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області від 19.04.2019 року № 01-15/0350 про неможливість визначити місце проживання дітей разом із матір'ю.
Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачу на зняття малолітніх дітей з місця реєстрації та реєстрацію дітей за новим місцем проживання, суд враховує, що доказів про створення належних умов проживання для розвитку та виховання дітей за новою адресою: АДРЕСА_2, позивачем не надано.
Натомість, суд також звертає увагу, що п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року № 207 органам опіки та піклування надано право на винесення свого рішення про надання дозволу на зняття з реєстрації та постановку на реєстраційний облік дітей у разі відсутності згоди одного з батьків.
Як вже зазначалося вище розпорядженням Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області від 29.03.2019 року № 419, надано дозвіл позивачу на зняття дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 та одночасно зареєструвати їх за новою адресою: АДРЕСА_2, а також зобов'язано надати до служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області довідку про нове місце реєстрації малолітніх дітей.
Вищевказане розпорядження відповідачем та позивачем не оскаржено, у зв'язку з чим на думку суду, в даному випадку спір про право відсутній.
Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Відтак, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 223, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд,-
В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області, Орган опіки та піклування Ворошиловської районної у м. Донецьку ради, про дозвіл на зняття з реєстрації дітей та реєстрацію разом із матір'ю - відмовити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач - ОСОБА_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_1.
Відповідач - ОСОБА_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4, ІПН НОМЕР_2.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:
2)Орган опіки та піклування Ворошиловської районної у м. Донецьку ради, юридична адреса: юридична адреса - Донецька область, м. Краматорськ, вул. Транспортна, буд. № 2.
Суддя Н.О. Хацько