Справа № 302/315/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді-доповідача Готри Т.Ю.,

суддів Джуги С.Д.., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря судових засідань Чучки Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації на рішення Міжгірського районного суду від 13 липня 2017 року, ухвалене суддею Гайдур А.Ю., в справі за позовом ОСОБА_1 до Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації, де третя особа Управління Державної казначейської служби України у Міжгірському районі про стягнення коштів за відпрацьований час та середнього заробітку за невиплату сум при звільненні, та зустрічним позовом Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 про повернення незаконно стягнених грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА про стягнення коштів за відпрацьований час та середнього заробітку за невиплату сум при звільненні.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 25 червня 2001 року вона працювала сестрою медичного стаціонару (палатною) відділення інтенсивної терапії та анестезіології Міжгірської районної лікарні, але її роботодавцем є Сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА.

14.07.2016 року відповідач звільнив її з роботи.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16.11.2016 року її було поновлено на попередній роботі. Це рішення в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання.

Наказом відповідача №580-к від 24.11.2016 року її було поновлено на попередній роботі.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21.02.2017 року рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16.11.2016 року було скасовано, а у позові їй відмовлено.

Вказувала, що її робота у відповідача відбувалася змінами згідно графіку змінності. Зміна тривала 24 години, але через кожні 6 годин роботи їй повинно було надаватись 15 хвилин перерви для відпочинку та харчування із забезпеченням цілодобового поста. Тому відповідач вважав, що оплаті за кожну зміну підлягають тільки 23 години роботи. Однак, роботодавець на протязі трьох років, до звільнення її з роботи 14.07.2016, порушував зазначене її право щодо надання їй вказаних перерв для відпочинку і харчування під час зміни, тобто ніколи не надавав їй таких перерв, у зв`язку з чим вона постійно, без перерв, на протязі зміни працювала 24 години, тоді як відповідач оплачував їй тільки 23 години такої її роботи. Вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою не порушувати її трудові права та або надавати їй перерви для відпочинку і харчування на протязі зміни, або оплачувати 24 години її роботи за чергування. Однак, відповідач відмовляв їй у цьому, трактував таке її право по своєму, і не оплачував їй заробітну плату за 1 годину її роботи за кожну зміну.

У зв`язку з таким порушенням відповідачем її трудових прав вона звернулася за захистом до суду. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07.10.2016 року зобов`язано Сектор охорони здоров`я нарахувати та виплатити їй заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 01.01.2014 року по 01.12.2015 року.

Однак, при звільненні її з роботи відповідач не нарахував та не виплатив їй заробітної плати за одну годину кожної відпрацьованої нею зміни за період з 01.12.2015 року по 14.07.2016 року, а також не виплатив їй кошти за рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07.10.2016 року. А тому відповідно до положень ч.1 ст.117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки належних їй при звільненні сум по день фактичного розрахунку.

Посилаючись на наведене, позивачка з урахуванням уточнених вимог, остаточно просила суд :

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй заробітну плату за одну годину її праці за кожну відпрацьовану нею зміну за період з 01.12.2015 року по 14.07.2016 року;

- стягнути з відповідача на її користь її середній заробіток за весь час затримки виплати їй при звільненні, тобто з 14.07.2016 року по час вирішення цієї справи судом, суми за одну годину її праці за кожну відпрацьовану нею зміну за період з 01.01.2014 року по 01.12.2015 року та з 01.12.2015 року по 14.07.2016 року.

Сектор охорони здоров`я Міжгірської райдержадміністрації звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про повернення незаконного стягнених грошових коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що наказом сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 14.07.2016 року №426-к ОСОБА_1 була звільнена з посади медичної сестри ВАІТ Міжгірської районної лікарні за систематичне невиконання нею без поважних причин своїх трудових обов`язків. Однак, рішенням Міжгірського районного суду від 16 листопада 2016 року відповідачку було поновлено на попередній роботі та стягнуто із сектору охорони здоров`я на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.07.2016 року по 16.11.2016 року в сумі 6 768,67 грн. Ця сума грошей була повністю виплачена ОСОБА_1 .

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21 лютого 2017 року рішення Міжгірського районного суду від 16 листопада 2016 року було скасовано і у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Таким чином, із сектору охорони здоров`я було незаконно стягнуто на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6 768,67 грн на підставі скасованого рішення суду.

Посилаючись на те, що скасоване рішення суду ґрунтувалося на неправдивих відомостях, повідомлених відповідачкою, тому ОСОБА_1 відповідно до статті 239 КЗпП України зобов`язана повернути сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА незаконно виплачені їй кошти.

Посилаючись на наведене, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти в розмірі 6 768,67 грн.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 02 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року. У решті вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У задоволенні зустрічного позову сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА до ОСОБА_1 про повернення незаконно стягнених грошових коштів - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати зазначене рішення в частині вимови їй у задоволенні позовних вимог про стягнення із сектору охорони здоров`я на її користь середнього заробітку за весь час затримки виплати їй при звільненні, тобто з 14.07.2016 року по час вирішення цієї справи судом, суми за одну годину її праці за кожну відпрацьовану нею зміну за періоди з 01.01.2014 року по 01.12.2015 року та з 02.12.2015 року по 14.07.2016 року. Вказувала на те, що суд помилково дійшов висновку щодо пропуску нею тримісячного строку на звернення до суду із зазначеними вимогами, оскільки такий вона не пропустила. Так з позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити їй заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої нею зміни за період з 01.01.2014 року по 01.12.2015 року вона звернулася до суду ще 28.12.2015 року, тобто до її звільнення з роботи 14.07.2016 року, а рішення суду у вказаній справі було ухвалено 23.05.2016, коли вона працювала. Тому збільшити розмір позовних вимог у цій справі вона не могла. Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 7 жовтня 2016 року, яким зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити їй заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 01.01.2014 по 01.12.2015, було ухвалено вже після її звільнення з роботи 14.07.2016. Однак, в цей час тривав спір про поновлення її на роботі і за рішенням суду від 16.11.2016 року, яке в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання, вона була поновлена на роботі з 17.11.2016. Період, який вона пропрацювала після поновлення на роботі, складає з 17.11.2016 по 06.03.2017, тобто до скасування рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21.02.2017 рішення Міжгірського районного суду від 16.11.2016. З даним позовом вона звернулась до суду 12.04.2017 року, тобто у межах тримісячного строку. Окрім цього, зазначала, що відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України вона має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної їй заробітної плати без обмежень будь-яким строком.

В апеляційній скарзі сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісних вимог ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов сектору охорони здоров`я задовольнити. Вказував на те, що задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції у рішенні посилався виключно на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07.10.2016, яким зобов`язано сектор охорони здоров`я нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 01.01.2014 по 01.12.2015. Але цим рішенням суд не зобов`язував сектор охорони здоров`я нараховувати в подальшому заробітну плату ОСОБА_1 за одну годину кожної відпрацьованої зміни.

Зобов`язуючи сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 02 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року, суд не перевірив чи надавалися ОСОБА_1 перерви для відпочинку у цей період, на підтвердження чого суду сектором було надано табелі обліку робочого часу ВАІТ Міжгірської районної лікарні за указаний період, в яких зазначено, що ОСОБА_1 протягом кожної зміни відпрацьовувала 15/8 годин (тобто 15 денних і 8 нічних годин, всього 23 години), як і всі інші працівники відділення, для яких встановлена 24 годинна робоча зміна.

Твердження ОСОБА_1 про ненадання їй перерв для відпочинку не відповідають дійсності і не підтверджуються жодним доказом, крім слів самої ОСОБА_1 .

Окрім цього, при прийнятті рішення, яким зобов`язав сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 02 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року, суд не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, що утруднює виконання рішення і може призвести до повторного спору між сторонами.

Також суд безпідставно відмовив сектору охорони здоров`я у задоволенні зустрічного позову, оскільки рішення Міжгірського районного суду від 16.11.2016 грунтувалося на неправдивих відомостях, повідомлених ОСОБА_1 , що призвело до безпідставної виплати їй грошових коштів в сумі 6 768,67 грн, а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 25 червня 2001 року працювала сестрою медичного стаціонару (палатною) відділення інтенсивної терапії та анестезіології Міжгірської районної лікарні.

Наказом завідувача сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 14.07.2016 року №426-к ОСОБА_1 було звільнено з посади медичної сестри ВАІТ Міжгірської районної лікарні за систематичне невиконання нею без поважних причин внутрішнього трудового розпорядку (п.3 ст.40 КЗпП України).

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Матеріалами справи встановлено, що фактичний розрахунок із ОСОБА_1 було проведено 15 серпня 2016 року, коли були перераховані гроші на її картковий рахунок у ВАТ «Ощадбанк», що стверджується списком для зарахування заробітної плати за 11-гу половину липня 2016 року на карткові рахунки працівників Міжгірської РЛ по лікарсько-медичному персоналу Ощадбанк (картки) (а.с.35). Після фактичного розрахунку із ОСОБА_1 , вона не заявляла жодних претензій до сектору охорони здоров`я про неправильність нарахування їй заробітної плати, в тому числі про не нарахування їй заробітної плати за одну годину кожної відпрацьованої нею зміни.

Окрім цього, зобов`язуючи сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 02 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року, суд не врахував та не дав оцінку наданим сектором табелям обліку робочого часу ВАІТ Міжгірської районної лікарні за указаний період, в яких зазначено, що ОСОБА_1 протягом кожної зміни відпрацьовувала 15/8 годин (15 денних і 8 нічних годин, всього 23 години), як і всі інші працівники відділення, для яких встановлена 24 годинна робоча зміна, що спростовує твердження ОСОБА_1 про ненадання їй перерв для відпочинку.

Задовольняючи частково указані позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що зазначені обставини вже встановлені рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07.10.2016 року, а тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Такі висновки суду є помилковими, оскільки зазначеним рішенням суду було зобов`язано сектор охорони здоров`я нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 01.01.2014 року по 01.12.2015 року, тоді як спірним періодом є період з 02.12.2015 по 14.07.2016, а тому ці обставини підлягають доказуванню.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 за спірний період відповідачем надавались перерви для відпочинку, тому суд першої інстанції помилково дійшов висновку про зобов`язання сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої зміни за період з 02 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року.

Також не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь її середнього заробітку за весь час затримки виплати їй при звільненні, тобто з 14.07.2016 року по час вирішення цієї справи судом, суми за одну годину її праці за кожну відпрацьовану нею зміну за період з 01.01.2014 року по 01.12.2015 року та з 01.12.2015 року по 14.07.2016 року, оскільки така є похідною від первісної вимоги щодо періоду з 01.12.2015 по 14.07.2016, яка задоволенню не підлягає, а інша за період з 01.01.2014 по 01.12.2015, за її недоведеністю, оскільки на час звільнення ОСОБА_1 з роботи 14.07.2016 року з нею було проведено повний розрахунок. Окрім цього, питання про нарахування та виплату позивачці заробітної плати за період з 01.01.2014 по 01.12.2015 рішенням суду було вирішено лише 07.10.2016 року, тобто після її звільнення з роботи 14.07.2016, а тому ця обставина виключала обов`язок відповідача виплатити позивачці спірну суму заробітної плати на час звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Стосовно доводів апеляційної скарги сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА про те, що суд безпідставно відмовив сектору охорони здоров`я у задоволенні зустрічного позову, оскільки рішення Міжгірського районного суду від 16.11.2016 грунтувалося на неправдивих відомостях, повідомлених ОСОБА_1 , що призвело до безпідставної виплати їй грошових коштів в сумі 6 768,67 грн, а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, то такі не заслуговують до уваги з огляду на наступне.

Судом установлено, що наказом сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 14.07.2016 року №426-к ОСОБА_1 була звільнена з посади медичної сестри ВАІТ Міжгірської районної лікарні за систематичне невиконання нею без поважних причин своїх трудових обов`язків.

Рішенням Міжгірського районного суду від 16 листопада 2016 року ОСОБА_1 було поновлено на попередній роботі та стягнуто із сектору охорони здоров`я на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.07.2016 року по 16.11.2016 року в сумі 6 768,67 грн. Ця сума грошей була повністю виплачена ОСОБА_1 , що стверджується меморіальним ордером №996 від 05.12.2016 (а.с.30).

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21 лютого 2017 року рішення Міжгірського районного суду від 16 листопада 2016 року скасовано і у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Відповідно до статті 239 КЗпП України у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Однак, як убачається з рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21 лютого 2017 року, яким було скасовано рішення Міжгірського районного суду від 16 листопада 2016 року, то зазначене рішення було скасовано апеляційним судом з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки місцевий суд не залучив до участі в справі Міжгірську районну лікарню, з якою позивач перебуває у трудових відносинах, так як даний спір впливає на їх права та обов`язки, а не з підстав, зазначених апелянтом про те, що скасоване рішення суду ґрунтувалося на неправдивих відомостях, повідомлених відповідачкою, що виключає підстави для застосування положень статті 239 КЗпП України і задоволення зустрічного позову.

А тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення зустрічного позову.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України в частині, якою зобов`язано сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої нею зміни за період з 2 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року, слід скасувати і у задоволенні цієї вимоги відмовити. А у решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 липня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 - скасувати.

У позовних вимогах ОСОБА_1 про зобов`язання Сектор охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити їй заробітну плату за одну годину кожної відпрацьованої нею зміни за період з 2 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року - відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач :

Судді :