Провадження № 22-ц/824/6723/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача ОСОБА_1, суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 12 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивований тим, що із 1989 року вона перебувала із відповідачем у шлюбі, від якого мають двох синів ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу з відповідачем у 1998 році, діти залишилися проживати з нею і постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 1998 року із відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання обох дітей у розмірі 1/3 частини заробітку. Окрім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2009 року із відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 500 грн. щомісяця до припинення його навчання. Відповідач не виконував належним чином судові рішення, сплачував аліменти дуже рідко і після закінчення 17 лютого 2017 року обох виконавчих проваджень № 3570707 та № 17836758 у нього малася заборгованість відповідно 31457,78 грн. та 25596,77 грн., а всього у розмірі 57054,55 грн.

Вказувала, що вона звернулася до суду і рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 24 лютого 2017 року із відповідача на її користь було стягнуто заборгованість по аліментам у розмірі 57054,55 грн. та пеню за прострочення їх сплати у розмірі 12288,65 грн. Вважає, що відповідач має сплатити на вказану суму передбачені ст.626 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних. У зв'язку із наведеним просила стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати за період із 05 грудня 2009 року по 01 липня 2018 року в розмірі 80502,72 грн. та 3 % річних за період із 01 липня 2013 року по 01 липня 2018 року в розмірі 8562,79 грн. та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 12 лютого 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за період із 07 березня 2017 року по 01 липня 2018 року в розмірі 9242,84 грн. та 3 % річних за період із 07 березня 2017 року по 01 липня 2018 року в розмірі 2255,61 грн. та судовий збір.

- 2 -

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у її позові скасувати і ухвалити нове рішення, яким її вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на незаконність і необгрунтованість судового рішення, порушення норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних з моменту набрання законної сили рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 24 лютого 2017 року, оскільки заборгованість за аліментми виникла значно раніше із 2009 року. Окрім того, суд не вказав у резолютивній частині про вдмову у задоволенні решти її вимог.

Відповідач ОСОБА_3 відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 89065,51 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що внаслідок ухвалення 24 лютого 2017 року Дніпровським районним судом м.Києва рішення про стягнення із відповідача на користь позивачки заборгованості по аліментам у відповідача виникло грошове зобов'язання, яке не виконане останнім, а тому є передбачені законом підстави для застосування приписів ч.2 ст.625 ЦК України.

При цьому суд виходив з того, що обов'язок виконати дане грошове зобов'язання виник у відповідача лише після набрання рішенням законної сили.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно положень ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 ст.509 ЦК зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, ухвалення судом рішення про стягнення певної конкретної суми грошових коштів породжує відповідне грошове зобов'язання.

За змістом ст.ст.524, 533-535, 625 ЦК грошовим є зобов'язання, виражене у грошових

- 3 -

одиницях, яке передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 24 лютого 2017 року із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість по аліментам у розмірі 57054,55 грн. та пеню за прострочення їх сплати у розмірі 12288,65 грн.

Загальний розмір заборгованості визначений судом на підставі проведених державним виконавцем розрахунків заборгованості по аліментам при винесенні постанов про закінчення виконавчих проваджень по виконавчим листам, виданим Дніпровським районним судом м.Києва: № 2-2014 від 07 липня 1998 року про стягнення із ОСОБА_3 аліментів на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини заробітку, а також № 2-1678 від 27 травня 2009 року про стягнення аліментів із ОСОБА_3 на повнолітню дитину на період її навчання

Вказане рішення суду набрало законної сили 07 березня 2017 року і відповідачем не виконане.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За таких обставин суд вірно задоволив позов частково і стягнув інфляційні втрати та три проценти річних з моменту набрання рішенням законної сили, тобто з моменту виникнення у відповідача обо'язку виконати дане рішення і сплатити грошові кошти.

Доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом того факту, що заборгованість за аліментами за обома виконавчими листами виникла значно раніше, зокрема із 2009 року та із 2013 року, а тому саме з цього часу слід стягнути інфляційні втрати та 3 % річних необгрунтовані.

Судом встановлено, що на підставі судових рішень відповідач мав обов'язок сплачувати на користь позивачки аліменти.

Відповідно до ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення.

Отже, Сімейний кодекс України, який є спеціальним законом по відношенню до Цивільного кодексу України, чітко встановлював відповідальність за несплату аліментів у вигляді пені, а відтак підстави для застосування ст.625 ЦК України до правовідносин щодо несплати аліментів відсутні.

Лише після закінчення державним виконавцем обох виконавчих проваджень № 3570707 та № 17836758 щодо стягненню із відповідача аліментів і ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості, дана заборгованість змінила свою правову природу і відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України трансформувалася у грошове зобов'язання, до якого можливо застосувати положення ч.2 ст.625 ЦК України.

- 4 -

Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, де Велика Палата вказала, що у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань (п.25).

Доводи скарги проте, що суд не вказав у резолютивній частині про відмову у задоволенні решти її вимог не є підставою для скасування судового рішення і не свідчать про його незаконність чи необгрунтованість, а відтак колегія суддів відхиляє дані доводи як підставу для скасування рішення.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 12 лютого 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: