КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/4228/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Петришин Н.М.

Унікальний №361/4435/16-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Просив у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на: 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0, 1797 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилався на те, що починаючи з 26 вересня 1997 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

29 липня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу подружжям була придбана земельна ділянка, площею 0,1797 га по АДРЕСА_1 , та оформлена на ім`я відповідача.

Починаючи з 2002 року на придбаній земельній ділянці подружжям було розпочато будівництво житлового будинку, яке завершено у 2005 році.

Житловий будинок побудовано за спільні кошти подружжям. Право власності на вказаний будинок зареєстроване за ОСОБА_1

Оскільки відповідач не бажає у добровільному порядку вирішити питання про поділ спільного майна подружжя, просив суд визнати за ним право власності у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2018 року позов було задоволено. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину житлового АДРЕСА_1, загальною площею 330,2 кв. м, житловою площею 113,6 кв.м, з відповідними господарськими будівлями та спорудами: літня кухня Б та огорожа N, по АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1797 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на судовий збір у розмірі 6 890,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , 19 січня 2019 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що покладені в основу оскаржуваного рішення твердження позивача не відповідають дійсності та є суперечливими. В ході розгляду справи позивач та його представник весь час зазначали різний час фактичного припинення шлюбних відносин, а сам позивач в якості свідка судом першої інстанції не допитувався, надаючи пояснення лише як сторона.

Твердження позивача щодо одноособового фінансового забезпечення родини не відповідають дійсності. Відповідач на рівні з позивачем працювала в ТОВ «Німецько-українська автомобільна компанія «ДУАІД» та TOB «МК-ВЕСТ», на підставі виданих позивачем на її ім`я довіреностей, представляючи його інтереси та маючи право підпису.

Однак дані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції.

Обставини які суд першої інстанції вважав встановленими, насправді є невстановленими.

Так квартира АДРЕСА_2 не була спільною сумісною власністю подружжя, а набута особисто апелянтом в результаті обміну та подальшої її приватизації.

Висновки суду першої інстанції щодо розміру частки апелянта в спірному майні, у вигляді 4 650 грн. після продажу квартири АДРЕСА_2 , не відповідають дійсності, без врахування показань самої апелянта, свідків та визнаних позивачем обставин.

Посилання суду першої інстанції на одноособову та безпосередню участь позивача в належному оформленні документів на спірну земельну ділянку, на підставі показів свідка ОСОБА_3 , не відповідають дійсності та спростовуються наявними матеріалами справи.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки довідкам позивача щодо розміру його статків, переклад яких містить різну інформацію стосовно «доходу», «чистого доходу» та «підприємницького прибутку», які за своїм змістом є різними поняттями.

Наявні в матеріалах справи копії контрактів містять різні номери рахунків, з різним призначенням та направленістю.

Однак будь-яких доказів на підтвердження розміру саме задекларованого позивачем власного прибутку, який міг бути використаним для придбання земельної ділянки та будівництва житлового будинку, матеріали справи не містять.

Покази апелянта під час допиту в якості свідка щодо продажу належної їй квартири за 17 000,00 доларів США, придбання спірної земельної ділянки за 10 000,00 доларів США та використання решти суми на будівництво житлового будинку, що не заперечував і сам позивач, були проігноровані судом першої інстанції.

Покладаючи в основу оскаржуваного рішення твердження позивача та покази свідків щодо самостійного придбання позивачем будматеріалів та виконання будівельних робіт, суд першої інстанції необґрунтовано визнав неналежними доказами надані апелянтом квитанції, меморіальні ордери та договори на замовлення послуг, в яких платником і замовником вказана сама відповідач. В той час як належних і допустимих доказів тверджень позивача матеріали справи не містять.

Не надано також належної оцінки твердженням позивача щодо проведення останніх внутрішніх будівельно-ремонтних робіт у 2005 році, які спростовуються наявними матеріалами справи та доводами апелянта стосовно виконання таких без участі останнього.

Встановлена в ході розгляду справи невідповідність позовної заяви вимогам процесуального законодавства, а саме відсутність ціни позову та доказів на підтвердження вартості спірного майна, були проігноровані судом першої інстанції. Заявлене клопотання про залишення позову без розгляду було залишено без уваги. Натомість судом першої інстанції було неправомірно покладено в основу оскаржуваного рішення лише наявну в матеріалах справи оцінку спірного будинку станом на 21 листопада 2003 року. Інформація про вартість земельної ділянки в матеріалах справи взагалі відсутня.

Висновки суду стосовно неприйняття в якості підтвердження факту придбання відповідачем спірного майна за особисті кошти, незначного часового проміжку між укладанням договору купівлі-продажу квартири та земельної ділянки, є безпідставними та здійснені без належної оцінки у сукупності з усіма наявними доказами.

Під час прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було застосовано правові позиції Верховного Суду України викладені в постановах від 07 грудня 2016 року в справі №6-1568цс16, від 18 травня 2016 року в справі №6-1327цс15, від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, від 11 вересня 2013 року в справі №56цс13, та Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі №523/13863/15-ц, від 12 вересня 2018 року в справі №295/10148/13ц, від 03 вересня 2018 року в справі №522/16353/17-ц, від 18 квітня 2018 року в справі №619/5624/14-ц, від 06 червня 2018 року в справі №523/7152/16-ц.

Стосовно необхідності не тільки встановлення моменту придбання спірного майна за для визнання його спільною сумісною власністю подружжя, але і розмір трудових чи грошових затрат на поліпшення спірного майна, розмір фактичного внеску кожної сторони, на придбання спірного майна, за рахунок іншого майна набутого стороною до шлюбу.

Під час розгляду справи суд надавав перевагу доводам позивача, сприяв йому у збиранні доказів та прийняв до розгляду докази подані з порушенням процесуальних строків.

В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, доводи учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 26 вересня 1997 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

На час ухвалення рішення судом першої інстанції шлюб між сторонами не розірвано, але сторони не заперечують того, що фактичні шлюбні стосунки припинені з початку 2016 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 29 липня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Базир В.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 3998, відповідачем ОСОБА_1 придбана земельна ділянка, площею 0,1796 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 області. (а.с 9, т.1)

У п. 2.1 договору зазначено ціна продажу земельної ділянки 1 283 грн. 87 коп.

На підставі вказаного договору 23 липня 2003 року на і`мя ОСОБА_1 Погребською сільською радою народних депутатів Броварського району Київської області виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 . (а.с 10, т.1)

На зазначеній земельній ділянці збудований житловий АДРЕСА_1 , загальною площею 330,2 кв.м. та житловою площею 113,6 кв.м., з відповідними господарськими будівлями та спорудами: літня кухня «Б» та огорожа «Н» по АДРЕСА_1 .

Право власності на будинок оформлено на ОСОБА_1 відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 серпня 2005 року, серія НОМЕР_3 , виданого Виконавчим комітетом Погребської сільської ради Броварського району Київської області.

Задовольняючи позов суд першої інстанції зазначив, що дохід позивача від підприємницької діяльності у період спільного проживання з відповідачем був значним, що підтверджує доводи позивача про можливість спільного придбання подружжям спірної земельної ділянки та спільне здійснення будівництва будинку.

Купівля спірної земельної ділянки та будівництво житлового будинку здійснювалось з метою використання такого майна членами сім`ї Мотрук для задоволення спільних сімейних потреб.

Та відсутність доказів на підтвердження того, що спірне майно є особистою власністю одного з подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія судів вважає, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеній процесуальній нормі.

Тлумачення ч. 1 п.п. 3, 5 до ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю

Суд також може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Суд встановив, що квартира АДРЕСА_2 , була власністю ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_4 в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 16 грудня 1996 року. (т. а.с. 54).

Зазначена квартира була продана на підставі договору купівлі-продажу від 26 липня 2002 року за 9 269 грн. (т.1 а.с. 223).

Оскільки власність квартирою є спільною, то відповідач фактично є власником тільки 1/2 частини грошей від продажу.

Іншою частиною коштів, яка належала її сину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, вправі розпорядитись саме в інтересах самої дитини його батьки, сторони по справі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, про те, що частка відповідача від продажу квартири становила 4 650 грн.

Посилання відповідача на отримання від продажу квартири 17 000 доларів США належним доказами не підтверджено, та таких письмових доказів матеріали справи не містять. Зазначене повинно бути підтверджено належними письмовими доказами, а не поясненнями сторін, які допитані в якості свідків.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 липня 2002 року ОСОБА_1 перебуваючи з позивачем у шлюбі придбала земельну ділянку яка розташована АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено, належними доказами того, що відповідач сама за власні кошти придбала спірну земельну ділянку.

Оскільки таких доказів суду не надано, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що земельна ділянка є спільним майном подружжя.

Згідно із ст. 22 КпШС України (яка діяла на час виникнення права власності на земельну ділянку та початку будівництва житлового будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Частини 1 та 2 ст. 24 КпШС України визначають, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Згідно з ч 1. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Також судом встановлено, що на придбаній, під час шлюбу сторін, земельній ділянці був побудований будинок загальною площею 330,2 кв.м.

Свідоцтво про право власності на будинок було оформлено на відповідача 15 серпня 2005 року.

Доводи відповідача про те, що земельна ділянка була придбана за 7 000 доларів США, які виручені від продажу її квартири у м. Києві, а решта грошей від продажу у розмірі 10 000 доларів США витрачені на будівництво житлового будинку належними доказами не підтверджені.

Суми в договорі зазначені у гривнях, інші докази отримання відповідачем грошових коштів у валюті - доларах США суду не надано.

Також на підтвердження витрат на будівництво будинку сторони надали суду копії чеків на придбання будівельних матеріалів та товарів, але з наданих документів не можливо встановити хто дійсно придбавав ці матеріали.

Судом першої інстанції було встановлено, що за весь час спільного проживання сторін, а саме з 1997 року по 2016 рік, відповідач не була працевлаштована як на території Німеччини, так і на території України.

Належних доказів отримання самостійних доходів, їх розміру, суду не надала.

Згідно з копією трудової книжки відповідача встановлено, що останній запис працевлаштування здійснений в 1997 року (а.с. 123-126, т.1).

Відповідно до довідки №152 від 07 травня 2007 року відповідач працює в Міжнародному благодійному фонді УПЦ «Св. Великомученика Георгія Побідоносця", без зазначення періоду роботи та розміру отриманих доходів. (а.с. 127, т.1).

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач на території Німеччини зареєстрував Приватне підприємство "V.E.M. Import &Export" торгове найменування 9900013, та здійснював підприємницьку діяльність - "Роздрібна торгівля автомобілями, запчастинами, текстильними виробами та продовольчими товарами".

Зазначене підтверджується витягом із реєстру підприємств, виданого обер-Бургомістром Адміністрації міста Гельзенкірхен Відділом 32 - громадська безпека та порядок 28.05.2018 р. (Т.4 а.с. 54-62)

Згідно завірених копій довідок про доходи Податкового консультування Хазенфель і Мерсманн * Берлінер тр. 103 * 41145 Ессен, Герберт Федріззі Берлінерштрассе 103*4300, 45145 м. Ессен (Федеративна Республіка Німмечина), а саме: довідки для подання до відомства в справах іноземних громадян від 07 жовтня 1996 року ОСОБА_2 у період з 01 липня 1996 року по 30 вересня 1996 року отримав винагороду у сумі 20 076,00 (двадцять тисяч сімдесят шість) німецьких марок.

Згідно довідки для подання до відомства в справах іноземних громадян позивач у період з 01 жовтня 1997 року по 31 грудня 1997 рік отримав дохід у розмірі 42 378 (сорок дві тисячі триста сімдесят вісім) німецьких марок, довідки про доходи від 09 листопада 1998 року позивач у період з 01 липня 1998 року по 30 вересня 1998 року отримав дохід у розмірі 25 181 (двадцять п`ять тисяч сто вісімдесят одна) німецьких марок 50 центів, довідки про доходи від 02 травня 2000 року позивач у період з 01 січня 2000 року по 31 березня 2000 року отримав дохід у розмірі 11 640 (одинадцять тисяч шістсот сорок) німецьких марок 79 центів, довідки про доходи від 02 травня 2002 року позивач у період з 01 січня 2001 року по 31 грудня 2001 року отримав чистий прибуток у розмірі 105 000, 00 (сто п`ять тисяч) німецьких марок, довідки про доходи від 16 грудня 2003 року позивач у період з 01 січня 2003 року по 30 вересня 2003 року отримав підприємницький прибуток у розмірі 155 000,00 (сто п`ятдесят п`ять тисяч) євро, довідки про доходи від 28 вересня 2004 року позивач у період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року отримав підприємницький прибуток у розмірі 91 500, 00 (дев`яносто одна тисяч п`ятсот) євро, довідки про доходи від 03 лютого 2006 року позивач у період з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2005 року отримав підприємницький прибуток у розмірі 134 361 (сто тридцять чотири тисячі триста шістдесят одна) євро 61 євроцентів, довідки про доходи від 23 березня 2007 року позивач у період з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2006 року отримав підприємницький прибуток у розмірі 136 950,00 (сто тридцять шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят) євро. (а.с. 28-34, т.4)

Повідомленням Коммерцбанк АГ, Філія Ессен - Штееле , від 07 травня 2018 року підтверджено, що з 2002 року по січень 2004 року у вказаній установі на ім`я позивача відкритий рахунок № НОМЕР_6 з банківським ідентифікаційним кодом 36040039 . (а.с. 27, т.4)

Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «НУФ«ДУАЦ» від 06 червня 2018 року № 06/06 позивач у період з 2001 року по 2006 рік отримував грошові перекази від Товариства на банківські рахунки в Німеччині, а саме Commerzbank AG, Filiale Essen-Steele, рахунок № НОМЕР_6 . НОМЕР_7 та розмір грошових сум, отриманих позивачем за період з 2001 року по 2006 рік, становив 407 294 (чотириста сім тисяч двісті дев`яносто чотири) євро 59 євроцентів.

На підтвердження у період з 1999 року по 2008 рік співпраці Приватного підприємства «V.E.M. Import &a71; Export» в особі позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «НУФ «ДУАЦ» до суду були надані копії таких документів, як: контракт від 05 липня 1999 року № 167/99Н, контракт від 07 серпня 2001 року № 7/08/01, контракт від 11 квітня 2002 року № 0411/Г, контракт від 29 травня 2002 року № 2205/Г, контракт від 12 вересня 2005 року № 1105/П, контракт від 05 жовтня 2005 року № 1305/М, контракт від 07 листопада 2005 року № 1405/М, контракт від 07 грудня 2005 року № 1505/М, контракт від 12 вересня 2005 року № 1005/Г.

Щодо спірності часу припинення шлюбних відносин, а сам позивач в якості свідка судом першої інстанції не допитувався, надаючи пояснення лише як сторона, то суд першої інстанції надав оцінку обставинам на підставі пояснень сторін.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта відносно тверджень позивача щодо одноособового фінансового забезпечення родини. На суть спору це жодним чином не впливає.

Доводи апелянта про те, що вона на рівні з позивачем працювала в ТОВ «Німецько-українська автомобільна компанія «ДУАІД» та TOB «МК-ВЕСТ», на підставі виданих позивачем на її ім`я довіреностей, представляючи його інтереси та маючи право підпису, не були підтверджені доказами про отримання нею доходів від зазначеної діяльності.

Висновки суду першої інстанції щодо розміру частки апелянта в спірному майні, на думку колегії суддів є вірними, оскільки інших доказів апелянт суду першої інстанції не надала. А отримання грошей у доларах США повинно бути доведено належними письмовими доказами.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта відносно посилання суду першої інстанції на одноособову та безпосередню участь позивача в належному оформленні документів на спірну земельну ділянку, на підставі показів свідка ОСОБА_3 , оскільки відповідно до ст. 54 Сімейного Кодексу України, дружина, чоловік мають право розподілити між собою обов`язки в сім`ї.

Дружина, чоловік повинні утверджувати повагу до будь-якої праці, яка робиться в інтересах сім`ї.

Усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї.

Вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім`ї вчинені за згодою другого з подружжя.

Зазначений висновок суду першої інстанції не впливає на суть спору та на загальний висновок суду першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта відносно того, що судом першої інстанції не надано належної оцінки довідкам позивача щодо розміру його статків, переклад яких містить різну інформацію стосовно «доходу», «чистого доходу» та «підприємницького прибутку», які за своїм змістом є різними поняттями.

Судом першої інстанції при ухвалені рішення було надано оцінку доказам які були надані позивачем.

Будь-яких спростувань, щодо наданих доказів, або клопотань про неприйняття їх судом відповідачем не заявлялось.

Колегія суддів відхиляє також доводи апелянта відносно покладання судом першої інстанції в основу рішення доведеності самостійного придбання позивачем будматеріалів та виконання будівельних робіт.

Колегія суддів виходячи з наявних матеріалів справи, доведеності участі обох з подружжя в придбанні та будівництві, вважає що спірне майно є спільним майном подружжя.

При чиїй участі здійснювались внутрішні будівельно-ремонтні роботи у 2005 році, не має суттєвого значення для вирішення даного спору, оскільки знаходячись у шлюбі сторони по справі діють в інтересах всієї сім`ї відповідно ст. 54 Сімейного Кодексу України.

Оскільки подружні стосунки у 2005 році між сторонами не були припиненні вважається, що усі дії між подружжям узгоджені і відповідали інтересам сім`ї.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до ст. 120 Земельного Кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо б відповідач належним чином довела, що спірна земельна ділянка була придбана за її власні кошти, то як встановлено судом першої інстанції будинок побудований сторонами до припинення ними подружніх стосунків за спільні кошти та участь, тобто є спільною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Процесуальні недоліки на які посилається апелянт в апеляційній скарзі не впливають на суть спору, та не є підставою для скасування судового рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль