КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________
Справа №756/7068/16-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1150/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 6 липня 2018 року (суддя Тітов М.Ю.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача,

встановила:

у травні 2016р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2013р. у розмірі 27 754грн 02коп. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 29 листопада 2013р. відповідач отримав кредит у розмірі 14 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач посилався на те, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, а відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010р., та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві.

Позивач стверджував, що свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, проте відповідач своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, відповідно до умов договору не надавав, зобов'язання за договором не виконав, у зв'язку з чим за даним кредитним договором станом на 14 квітня 2016р. існує заборгованість у розмірі 27 754грн 02коп., яка складається з 13 019грн 93коп. заборгованості за кредитом; 12 036грн 28коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 900грн заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500грн (фіксована частина) та

1 297грн 81коп. (процентна складова).

У січні 2017р. відповідач звернувся до суду із зустрічним позовомта просив:

- зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрити йому поточний рахунок за договором від 29 листопада 2013р.;

- зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» надати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань ОСОБА_2 до договору про надання споживчого кредиту від 29 листопада 2013р. із зазначенням процентної ставки та порядку обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів НБУ; перелік розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення, тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань ОСОБА_2, які виникають на користь третіх осіб з гідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору;

- зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» скласти та погодити із ОСОБА_2 графік платежів до договору про надання споживчого кредиту від 29 листопада 2013р. у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожний платіжний період з докладним зазначенням сукупної вартості кредиту за кожний платіжний період;

- зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» скласти та погодити із ОСОБА_2 у вигляді додатку до договору про надання споживчого кредиту від 29 листопада 2013р. наступні пункти: вид і предмет кожної супутньої послуги по кредитному договору; обґрунтування вартості супутніх послуг; про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які він має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку із отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом, залежно від зміни облікової ставки НБУ або інших випадках.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що при укладенні кредитного договору позивачем не дотримано положень ч. 4 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 3 Постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007р. «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», чим порушено його права та інтереси.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 6 липня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 27 754грн 02коп. та судові витрати в розмірі 1 378грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду в частині стягнення з нього заборгованості скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову банку у повному обсязі.

Відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, не врахування тієї обставини, що він не підписував Умови та Правила надання банківських послуг та не укладав договір про нарахування неустойки, тому її стягнення є неправомірним.

Також відповідач вважає неправомірною відмову суду у застосуванні позовної

давності до вимог про стягнення пені та комісії, а також не погоджується з розрахунком заборгованості, оскільки він не підтверджує існування боргу, так як не є первинним обліковим бухгалтерським документом.

Крім того, відповідач посилається на те, що судом не враховано, що позивачем порушено умови укладання договору.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову відповідачем не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29 листопада 2013р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, який складається із анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку.

На виконання умов договору відповідачу були видані платіжні картки № НОМЕР_1 та НОМЕР_2, з терміном дії останньої до грудня 2019 року.

На підставі зазначеного договору ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 14 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 14 квітня 2016р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 13 019грн 93коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 12 036грн 28коп., заборгованості за пенею та комісією в сумі 900грн, а також зі штрафів у сумі 1 797грн 81коп.

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, оскільки позичальник у анкеті-заяві висловив згоду на укладення договору та зазначив, що він ознайомлений та згоден з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, а також надав згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, однак свої зобов'язання по внесенню грошових коштів для погашення заборгованості у повному обсязі не виконував.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого

технічного засобу зв'язку.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Подавши анкету-заяву від 29 листопада 2013р., відповідач підтвердив, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку та згоден з ними, а заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківський послуг, а також тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Вказані дії не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права, суду не надано доказів, що надані суду першої інстанції, умови та правила не є тими, з якими був ознайомлений відповідач під час укладення договору, а відтак висновок суду першої інстанції про доведеність укладення між сторонами кредитного договору ґрунтується на нормах матеріального права та наданих доказах.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не підписував Умови та Правила надання банківських послуг, а відтак не укладав договір з банком, не ґрунтуються на нормах матеріального права, так як відповідач приєднався до договору шляхом подання анкети-заяви, а підписання договору приєднання за положеннями ст. 634 ЦК України не передбачено.

Крім того, з наданих суду першої інстанції позивачем доказів вбачається, що відповідач користувався платіжними картками, не заперечував отримання грошових коштів, а також вносив грошові кошти на погашення заборгованості, тобто виконував умови укладеного договору.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивач не звертався до суду з позовом про визнання договору недійсним.

Анкета-заява, підписана ОСОБА_2 29 листопада 2013 року, не містить відмітки, яку саме платіжну картку бажав оформити відповідач.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що банком відповідачу була видана картка «Універсальна, 55 днів льотного періоду», що відповідач не спростовував під час судового розгляду. Також відповідачем не було надано суду доказів отримання іншої платіжної картки.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010р. № СП-2010-256, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно пункту 2.1.1.12.3. Умов та Правил надання банківських послуг погашення кредиту - це поповнення картрахунку держателя, яке здійснюється шляхом внесення коштів у готівковій або безготівковій формі та зарахування їх банком на картрахунок держателя, а також шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору.

Строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним обов'язковим платежем, а також овердрафта, який виникає по таким картам, наведений у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування, які є невід'ємною частиною договору, а також встановлюється даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та частину заборгованості за

кредитом (пункт 2.1.1.12.4. Умов та Правил).

З довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» вбачається, що позичальник повинен до 25 числа місяця, наступного за звітним, сплачувати 7% від заборгованості, але не менше 50грн. та не більше залишку заборгованості, включаючи плату за користування кредитними коштами у розмірі 2,5% у місяць ( 30% річних) та комісії за зняття готівки.

З наданого суду першої інстанції розрахунку заборгованості та виписок з карткового рахунку відповідача вбачається, що останній належним чином не виконував зобов'язання по щомісячному внесенню на картковий рахунок мінімального платежу, у зв'язку із чим виникла заборгованість за кредитом - 13019грн 93коп., розмір якої відповідачем не заперечувався, та процентами.

За змістом ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа 6-1374цс17).

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено право банку проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у

виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення клієнта про не згоду із змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Пунктом 1.1.3.1.9. Умов та Правил встановлено обов'язок банку не рідше одного разу на місяць способом, указаним у заяві, надавати держателю виписки про стан картрахунків та про проведені за минулий місяць операціях по картрахункам.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 1 вересня 2014р. банком була змінена процентна ставка за користування кредитом з 30% на 34,8%, а з 1 квітня 2015р. процентна ставка збільшена до 43,20% і остаточна заборгованість була розрахована, враховуючи змінені процентні ставки.

З наданих суду першої інстанції виписок про картрахункам відповідача вбачається, що вони містять 31 липня 2014 року повідомлення про зміну розміру процентної ставки з 1 вересня 2014 року. на 2,9% на місяць.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на неповідомлення відповідача про зміну процентної ставки з 1 вересня 2014 року. Крім того, з наданих виписок по картрахунку вбачається, що після 1 вересня 2014 року відповідач користувався картками: знімав грошові кошти, оплачував покупку товару, а відтак прийняв нові умови договору, що відповідає пункту 1.1.3.2.3. Умов та Правил надання банківських послуг.

Разом з цим, про зміну процентної ставки з 1 квітня 2015 року на 43,20% річних повідомлення у виписці розміщено тільки 30 квітня 2015 року, що не відповідає умовам укладеного сторонами договору. При цьому, відповідач після 1 квітня 2015 року карткою не користувався, тільки здійснив два платежі на погашення заборгованості: 13 травня 2015 року 698грн та 27 травня 2015 року 1568грн.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом з 1 квітня 2015 року у розмірі 43,20% річних (3,6% на місяць).

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що проценти за користування кредитними коштами підлягають стягненню з 1 квітня 2015 року, виходячи із ставки 2,9% на місяць ( 34,8% річних).

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 1 квітня 2015 року відповідач мав заборгованість за тілом кредиту 13 333,66грн та процентами 1044,62грн, а всього 14 378,28грн.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, вина відповідача у зобов'язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Відповідачем ні суду першої інстанції, ні у апеляційній скарзі не наведено альтернативного, наданому позивачем, розрахунку заборгованості, та доказів погашення заборгованості, які б спростували наданий позивачем розрахунок, а відтак колегія суддів вважає доведеним, що станом на 1 квітня 2015 року відповідач мав перед позивачем заборгованість за тілом кредиту - 13 333,66грн та за процентами - 1044,62грн.

Виходячи із розміру заборгованості по кредиту 13 333,66грн та процентної ставки 34,8% річних за квітень 2015 проценти за користування кредитом становлять 386грн 68коп.; за травень 2015 року проценти за користування кредитом становлять 399,57грн.

Отже, станом на 1 червня 2015 року, враховуючи внесені відповідачем суми,

заборгованість відповідача становила: по кредиту 13019грн 93коп., а проценти були сплачені у повному обсязі, залишок коштів становив 20грн.

За період з 1 червня 2015 року по 14 квітня 2016 року (відповідно до позовних вимог) заборгованість відповідача за кредитом становила 13 019,93грн та за процентами 4002,33грн (13019,93х34,8х318(днів)/100/360).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 13019грн 93коп. та процентами 4 002грн 33коп.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи інформації про період, на який відповідачу видавалися платіжні картки, є безпідставними, так як на сторінці 140 у т. 1 міститься лист ПриватБанку про номери карток, які отримав відповідач, та про строк дії останньої.

При цьому, відповідач вказану інформацію не спростував та не надав суду платіжні картки, які були йому видані банком, які б мали інший строк дії.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду в частині стягненні неустойки (пені/комісії та штрафу), колегія суддів зазначає про наступне.

Банківська комісія - це винагорода за здійснення банком банківських операцій.

Правова основа комісійної винагороди за банківські послуги - договір, за яким одна сторона - банк - зобов'язується здійснювати банківські операції від свого імені в інтересах клієнтів, які, у свою чергу, беруть на себе зобов'язання за здійснення цих операцій сплачувати на користь банку комісійну винагороду за банківські послуги згідно з банківськими тарифами.

Пунктом 2.1.1.5.5. Правил користування кредитними картами визначено, що клієнт зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, процентам за його користування, по перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно пункту 2.1.1.12.8. банк стягує комісію за обслуговування згідно з тарифами/пам'яткою клієнта/довідкою про умови кредитування.

З довідки про умови кредитування вбачається, що комісія встановлена за зняття готівки у банкоматах та пунктах видачі готівкових коштів ПриватБанку у розмірі 3% від суми операції, а в банкоматах інших банків України - 3% +5грн.

Однак, згідно розрахунку заборгованості позивач у одній графі визначив заборгованість за пенею та комісією, хоча це є різні платежі, тому суд позбавлений можливості визначити, яке саме стягнення, пеню чи комісію, просить стягнути позивач.

Крім того, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктом 2.1.1.12.6.1. Правил користування кредитною карткою визначено, що у разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100грн, клієнт сплачує банку пеню.

Пунктом 2.1.1.7.6 Правил встановлено, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором, більш аніж на 30 днів, останній зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, застосування окрім штрафу як виду неустойки, визначеного Умовами, ще й пені є необґрунтованим, оскільки їх одночасне стягнення призводить до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що прямо заборонено Конституцією України та чинним цивільним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Таким чином, вимоги позивача про одночасне стягнення пені та штрафу не ґрунтуються на нормах матеріального права та є неправомірним.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача пеню у розмірі 900грн та штраф у сумі 1 797грн 81коп. (500грн (фіксована частина) та 1 297грн 81коп. (процентна складова), тому рішення суду в частині стягнення пені підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Виходячи із зменшення розміру загальної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, підлягає зменшенню і процентна складова штрафу з 1297,81грн до 851грн 11коп. (5% від 17022,26грн заборгованості).

Оскільки позовні вимоги про стягнення пені та комісії задоволенню не підлягають, колегія суддів не надає оцінку доводам апеляційної скарги про неправомірне не застосування судом позовної давності до зазначених позовних вимог.

Рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнутий судовий збір у сумі 1378грн.

Відповідачем суду першої інстанції була надана копія пенсійного посвідчення від 24 лютого 2009р., згідно якої він є інвалідом 2 групи (с.с.119 т.1).

Частиною 4 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляції не містять посилань на незаконність рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, однак колегія суддів вважає за можливе у даному випадку не обмежитися доводами апеляційної скарги, так як судом рішення про стягнення з відповідача судових витрат постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у

порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (частина шоста цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Проте, суд першої інстанції вказані норми матеріального права та надані відповідачем документи не врахував та неправомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення судового збору з відповідача, який є інвалідом 2 групи та відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у сумі 1 378грн ухвалено з порушенням норм матеріального права, тому підлягає в цій частині скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а понесені позивачем витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги та звільнення відповідача від сплати судового збору, з позивача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого був звільнений відповідач при подачі апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги, що становить 698грн 65коп. (33,8% від загальних вимог апеляційної скарги).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом повно з'ясовані обставини справи, однак неправильно застосовані норми матеріального права, не оцінені надані суду докази, тому рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості та штрафу, і скасуванню у частині стягнення пені, комісії та судового збору у сумі 1 378грн, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 6 липня 2018 року змінити в частині визначення розміру заборгованості, зменшивши її розмір з 27 754грн 02коп. до 18 373грн 37коп.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 6 липня 2018 року скасувати у частині стягнення з ОСОБА_2 пені, комісії та судового збору у сумі 1 378грн, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Понесені Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» судові витрати

за подачу позовної заяви у сумі 912грн 24коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», який знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, на користь держави судовий збір у сумі 698грн 65коп. ( розрахунковий рахунок № НОМЕР_3, отримувач УК у Солом. р-ні/Соломян. р-н/22030101, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), , код банку отримувача 899998).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк