ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1635/19 Справа № 183/2937/17 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивований тим, що 15 вересня 2006 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого вони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У червні 2012 року вона разом з чоловіком та дітьми виїхали за туристичною візою до її сестри ОСОБА_4 у Францію, з метою подальшого отримання права на проживання та залишення у Франції на постійне місце проживання. В подальшому, з 2013 року вони всі разом мешкали у гуртожитку сімейного типу, в двокімнатній квартирі, мали свою поштову адресу, безкоштовну медичну страховку, пральню, побутову хімію та отримували матеріальну допомогу на харчування у виді чеків, доки їх документи розглядалися у префектурі, а також вони всі мали можливість вивчати французьку мову на спеціальних безкоштовних курсах та можливість працювати, але без офіційного оформлення. Старший син позивача від першого шлюбу - ОСОБА_5, з 2012 року відвідував коледж, зараз він навчається у багатопрофільному ліцеї ім. Жуля Верна, спільний син сторін ОСОБА_3 з 03.09.2013 року до останнього дня перебування у Франції відвідував дошкільний заклад ім. Люсьєна Делажа.

Позивач зазначає, що весь час працювала та отримувала додатковий дохід для забезпечення дітям достойного існування, відповідач відмовлявся додатково працювати та заробляти кошти, вільний час грав у відеоігри, або вживав алкогольні напої з друзями, після чого влаштовував сварки та дозволяв собі застосовувати до неї фізичну силу, що в кінцевому результаті призвело до втратити почуття поваги та любові один до одного.

28 березня 2017 року шлюб між ними було розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

05 вересня 2015 року її молодший син з її згоди за умови повернення до Франції, виїхав на Україну разом з батьком ОСОБА_1, а через деякий час позивач зрозуміла, що батько, маніпулюючи дитиною, відмовився повернути сина до Франції. Позивач зазначає, що маючи двох дітей, один з яких залишився напівсиротою, оскільки його батько загинув у 2010 році, вона не могла його залишити одного у Франції у віці 14 років, в Україну ж він категорично відмовлявся повертатися. Такі життєві обставини змусили її залишитися у Франції, щоб не переривати 5 річний термін постійного перебування, який надає право на отримання картки резидента. Позивач неодноразово ставила питання відповідачеві про надання згоди на виїзд дитини до Франції разом з її матір'ю ОСОБА_6 на короткочасний, конкретно визначений період, але відповідач постійно відмовлявся, не вживав жодної спроби надати їй можливість побачитися з дитиною.

З вказаного часу вона постійно спілкується з дитиною по скайпу, вони розмовляють годинами, грають в ігри, читають книжки, повторюють французькі слава. Вона весь час турбується про дитину, постійно направляє сину посилки з одягом та подарунками, оплачує дитячий садок та лікування сина через свою мати - бабусю ОСОБА_6

Зараз позивач офіційно винаймає трикімнатну квартиру, загальною площею 110,0 кв.м. в житловому комплексі «Резиденція ЛАНД» за адресою: АДРЕСА_1, в якій для сина є окрема кімната, в кімнаті зроблено ремонт, є всі необхідні меблі, місце для фізичних занять, навчання та відпочинку; офіційно працює та отримує достатній дохід, найближчим часом зможе отримати право на постійне місце проживання у Франції з правом роботи, у зв'язку з чим, позивач просить суд:

- визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2018 року позов задоволено та ухвалено визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що суду не подано доказів, що сім'я, створена ОСОБА_2 на території Франції є особливо непридатною чи неблагополучною, матір дитини має можливість забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, а визначення місця проживання дитини у конкретному місці не буде перешкодою для батька дитини у спілкуванні з ним. Аналізуючи викладене, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері, у даній конкретній ситуації відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв'язки із сім'єю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 та відповідач по справі ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі та являються батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданим 22 лютого 2010 року (а.с.15).

У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 11).

01 липня 2017 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8, ОСОБА_9, про що свідчить повна копія свідоцтва про шлюб, завірена керівником відділу ЗАГС Французька Республіка, місто Шато-Тьєррі (а.с.76).

Суду надано висновок органу опіки та піклування виконкому Новомосковської міської ради про визначення місця проживання ОСОБА_3, у відповідності до якого в ході проведеної роботи з батьком дитини ОСОБА_1, а також розглянувши документи, надані матір'ю дитини ОСОБА_2, не виявлено виняткових обставин, за яких малолітній ОСОБА_3 повинен бути розлучений зі своєю матір'ю, та враховуючи інтереси самої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_2 (а.с.168-171).

В матеріалах справи міститься результат проведеної 21 липня 2017 року роботи психолога з дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у відповідності до якого «батько для ОСОБА_3 являється авторитетом, весь час хлопчик говорив, що сумує за мамою і братом ОСОБА_5, і що скоро поїде до Франції, а тато буде приїздити до них у гості, почуття захищеності у хлопчика більше асоціюється з матір'ю, на даний час для хлопчика важливі і батько і мати, але на даний час потребує необхідності присутності в своєму житті матері» (а.с.189).

Задовольняючи позовні вимоги районний суд обґрунтовано виходив з того, що суду не подано доказів, що сім'я, створена ОСОБА_2 на території Франції є особливо непридатною чи неблагополучною, матір дитини має можливість забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, а визначення місця проживання дитини у конкретному місці не буде перешкодою для батька дитини у спілкуванні з ним. Аналізуючи викладене, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері, у даній конкретній ситуації відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв'язки із сім'єю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 160 ч.1 та ст. 161 ч.1, ч.2 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що при вирішенні спору між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх.

При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України»).

Підлягають врахуванню також положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 р. № 789-XII, частин 7, 8 ст. 7 СК, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Так, за ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Матеріалами справи встановлено, що з наданого висновоку органу опіки та піклування виконкому Новомосковської міської ради про визначення місця проживання ОСОБА_3, у відповідності до якого в ході проведеної роботи з батьком дитини ОСОБА_1, а також розглянувши документи, надані матір'ю дитини ОСОБА_2, не виявлено виняткових обставин, за яких малолітній ОСОБА_3 повинен бути розлучений зі своєю матір'ю, та враховуючи інтереси самої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_2

Отже, Декларацією прав дитини регламентуються виняткові обставини, коли дитина може бути розлучена з матір'ю. На рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір'ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір'ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини.

Проте у ОСОБА_2 таких обставин не встановлено та їх не має.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду щодо визначення місця проживання дитини разом із матір'ю.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність рішення суду, колегія їх вважає необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду першої інстанції.

Крім того колегія суддів зазначає, що підстави для розлучення дитини з матір'ю на даний час не встановлені, сторони є в рівних правах щодо дитини, а питання з ким буде проживати дитина у майбутньому після досягнення нею певного віку дитина може вирішити самостійно.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтами, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 15 лютого 2019 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко