ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1401/18 Номер провадження 22-ц/814/1234/19Головуючий у 1-й інстанції Куц Т.О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Хіль Л.М., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Дикань Д.І., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 12 лютого 2019 року (прийняте суддею Куц Т.О., повний текст рішення складено 18.02.2019 року) у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на своє утримання, в розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку щомісячно. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовувала тим, що вона є пенсіонеркою та перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , від шлюбу вони мають повнолітнього сина ОСОБА_2 Інших дітей вони не мають. Свого часу вони сумлінно виконували свої обов`язки, утримували сина ОСОБА_2 , навчали його, завдяки чому він отримав вищу освіту. В 2012-2015 перебуваючи на пенсії, вона працювала та допомагала матеріально синові та його сімї, оскільки його дружина перебувала у відпустці. В даний час вона отримує невелику пенсію у розмірі 3877,88 грн., а чоловік 2263,32 грн., з якої 1500-2000 витрачають на ліки. В листопаді місяці їй призначено операцію по видаленню вен, яка коштує понад 6000 грн, після операції будуть додаткові витрати. Раніше син допомагав їй добровільно, але в даний час через те, що державний виконавець стягує 50 % його доходу на користь колишньої дружини і у сина не залишається коштів для надання матері.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 грудня 2018 залучено до участі у вказаній справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 (а.с.55).

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 12 лютого 2019 роуку відмовлено у прийнятті визнання ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері (а.с.115)

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 12 лютого 2019 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач отримує доходи, які є вищими за прожитковий мінімум, а також вищими ніж доходи у відповідача.

З даним рішеннямсуду не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить визнати незаконними та скасувати: ухвалу суду від 26.12.2018 про залучення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору; ухвалу суду від 12.02.2019 про відмову у визнанні відповідачем позову; рішення районного суду про відмову в позові й ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Також просить накласти штраф у розмірі десяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_13 у зв`язку із зловживанням процесуальними правами. Судові витрати просить покласти на третю особу - ОСОБА_4

Вважає ухвалу суду від 12.02.2019 про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову невмотивованою, прийнятою несвоєчасно з порушенням вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, що призвело до безпідставного затягування розгляду даної справи понад шістдесят днів. Заперечує проти залучення до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4 , посилаючись на недотримання вимог ст.53 ЦПК України при винесенні відповідної ухвали. В ухвалі не зазначено, на які права чи обов`язки вказаної особи та яким чином може вплинути рішення суду. Звертає увагу суду, що заява ОСОБА_4 про участь у справі в якості третьої особи розглядалася судом на першому судовому засіданні по суті справи, без врахування позиції сторін, що свідчить про упередженість та зацікавленість суду в результатах розгляду даної справи. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно затягував розгляд справи та позбавляв позивача процесуальних прав, визначених п.3 ч.1 ст.43 ЦПК України. Суд двічі відкладав розгляд справи за клопотанням представника третьої особи без поважних на те причин. Поведінка третьої особи та її представника свідчить про незацікавленість у розгляді справи та є доказом системного порушення норм ЦПК України, направленого на перешкоджання судочинству, що є зловживанням процесуальними правами та підставою застосування штрафу.

З підстав визнання відповідачем позову, позивач заперечує мотивування оскаржуваного рішення положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Вважає висновки суду першої інстанції довільними філософськими міркуваннями, які не враховують потреб непрацездатних осіб, зокрема в медичній допомозі, яка є платною, витрат на санаторне лікування, тощо. Так, відмова суду у задоволенні позову аргументована наявністю у відповідача дітей, а отже не є законною та має бути скасоввана.

Відповідач по справі ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримав апеляційну скаргу та просив визнати незаконними та скасувати: ухвалу суду від 26.12.2018 про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; ухвалу суду від 12.02.2019 про відмову у визнанні відповідачем позову, також просить скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги частково та стягнути з нього аліменти на утримання батька в розмірі 1/12 частки заробітку (доходу) щомісячно. Просить накласти на третю особу та її представника, які зловживали процесуальними правами, штраф у сумі десять прожиткових мінімумів для працездатних осіб на кожного.Вважає, що у судді Комсомольського міського суду Полтавської області Куц Т.О. виникла по відношенню до нього, відповідача, особиста неприязнь. Про відвід судді відповідач не заявляв, так як не очікував такої непрофесійної поведінки. Упередженість судді підтверджується тим, що в межах розгляду скарги на бездіяльність органів досудового розслідування, суддею Куц Т.О. подано заяву про самовідвід.

Представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_13 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримуючи рішення суду першої інстанції прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а прийняті судом першої інстанції рішення - без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи сторони по справі та інші особи, будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 14.11.1975 (а.с.3).

Позивач ОСОБА_1 відповідно до довідки КЖРЕП №1 зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 , разом з чоловіком ОСОБА_3 (а.с.3).

Відповідно до довідки Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області ОСОБА_1 знаходиться у них на обліку та отримує пенсію за віком у розмірі 3877 грн. 88 коп. (а.с.4).

Також в якості доказів позивачем суду надано виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворої ОСОБА_1, яка перебувала у хірургічному відділенні з 26.11.2018 по 28.11.2018, копії фіскальних чеків про придбання ліків та розписку від 02.12.2018 про отримання нею від ОСОБА_2 фінансової допомоги у розмірі 1000 грн (а.с.33-36).

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 06.12.2010 ОСОБА_2 був зобов`язаний до сплати аліментів на користь ОСОБА_9 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, вказаний розмір аліментів було зменшено до 1/6 частки заробітку (доходу) , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, згідно рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 11.01.2019 (а.с.45).

Згідно рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.02.2019 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_11 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_12. ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину, що становить 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку на дитину.

Відповідно до довідки Центру зайнятості Горішньоплавнівської міської філії №1221 від 02.10.2018, ОСОБА_2 з 01.06.2018 зареєстрований як безробітній і його дохід за період з 01.06.2018 по 31.10.2018 року склав 25875,57 грн., в т.ч. утримані аліменти - 6316,49 грн. (а.с.15).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції враховуючи матеріальний стан відповідача, який є працездатною особою, одружений, має аліментні зобов`язання щодо утримання двох неповнолітніх дітей, на користь яких він сплачує аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) та 1/6 частини заробітку (доходу), а також є безробітнім, що підтверджується відповідними документами, наданими відповідачем. Крім того, враховуючи, що позивач отримує доходи, які є вищими за прожитковий мінімум, а також вищими ніж доходи у відповідача, а тому прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Статтею 202 СК України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків.

Таким чином, моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.

Сам факт непрацездатності батьків не є безумовною підставою для виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому при вирішенні спору необхідно враховувати розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01 січня 2018 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, становить 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

В 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2019 року становить 1921 гривень, а для осіб, які втратили працездатність становить 1497 гривні.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним.

Так, суд першої інстанції вирішуючи даний спір на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, обґрунтовано виходив із того, що позивач отримує соціальне забезпечення від держави в достатньому розмірі, оскільки розмір пенсії, яку вона отримує становить 3877 грн., що перевищує розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого державою на 01 січня 2018 року та станом на 01 січня 2019 року для категорії осіб, до яких відноситься позивач.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вичерпний перелік підстав, які звільняють від доказування, визначений ст.82 ЦПК України і до їх переліку не належать доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, які зводяться до заперечень висновків суду та направлені на переоцінку доказів.

Так, посилання позивача на понесення нею додаткових витрат у зв`язку з проведнням операції та реабілітаційним періодом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не підтверджені належними та допустими доказами. Крім того, відсутні докази про призначення ОСОБА_1 ліків та медичних препаратів на підтвердження, яких надані фіскальні чеки. Самі по собі посилання на незадовільний стан здоров`я позивача не підтверджують обставин його щомісячних витрат на лікування, які перевищують її дохід у вигляді пенсії.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно не прийняв визнання відповідачем позову, оскільки таке не спростовує відсутність у нього матеріальної можливості сплачувати позивачу 1/8 частину доходу, тоді як його наміри утримувати матір можуть бути реалізовані ним у позасудовому порядку. Тобто судовий порядок є крайнім засобом захисту інтересів батьків, оскільки він, як правило, має місце, коли між дітьми та батьками виникає спір.

Крім того, визнання позову відповідачем є його одностороннім волевиявленням, яке спрямоване на врегулювання спору з позивачем, але не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог. Якщо таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання суперечить вимогам ст.202 СК України та може порушути права і інтереси малолітніх дітей відповідача, так, як додаткові витрати відповідача можуть призвести до зменшення розміру аліментів, які стягуються на їх утримання.

Виходячи з вказаних мотивів, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст. 53 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про залучення до участі в справі ОСОБА_4 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, як законного представника малолітньої дочки ОСОБА_10 на утримання якої відповідач сплачує.

Також апеляційним судом відхиляються вимоги позивача та відповідача про накладення на третю особу та її представника штрафу. Обставини невиконання процесуальних обов`язків та зловживання процесуальними правами третьою особою та її представником з урахуванням конкретних обставин справи не були встановлені міським судом та не належить до меж повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зміст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст.265 ЦПК України, у тому числі в частині щодо строків виготовлення повного тексту судового рішення, мотивованої оцінки доводів сторін, наданих ним доказів, норм права, які суд застосував та мотивів їх застосування.

Також не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом, як безпідставні, доводи щодо упередженості головуючого судді у даній справі, оскільки вони зводяться до незгоди з процесуальним рішенням суду, яка при розгляді справи діяла в межах закону.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги апеляційного суду, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 грудня 2018 року про залучення до участі в справі ОСОБА_4 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - залишити без змін.

Ухвалу Комсомольського міського суду Полтавської області від 12 лютого 2019 року про відмову у прийнятті визнання позову ОСОБА_2 - залишити без змін.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 12 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 08 травня 2019 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ Л.М. Хіль_______________О.Ю. Кузнєцова