ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 638/6549/17

провадження № 22ц/818/1217/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Бровченко І.О., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, постановлене 26 листопада 2018 року, в складі судді Подус Г.М., в залі суду в місті Харкові,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 26 червня 2012 року удаваним правочином в частині покупця та визнати ОСОБА_2 покупцем квартири за адресою: АДРЕСА_4.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що між ним та ОСОБА_2 25.06.2012 року укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала позику у розмірі 2000 доларів США, що підтверджується розпискою від 25.06.2012 року. Істотними умовами визначеного договору було встановлення сторонами цільового призначення позики, а саме придбання нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 за позичальником. В. той же час, в порушення вимог закону та укладеного договору позики, ОСОБА_2 отримавши грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, 26.06.2012 року фактично придбала квартиру за адресою АДРЕСА_4, але юридичним покупцем став її батько - ОСОБА_3, А тому позивач, вважає, що договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 укладений 26.06.2012 року між ОСОБА_3 та продавцем є удаваним правочином в частині покупця, оскільки квартира фактично була придбана ОСОБА_2 за кошти отримані від ОСОБА_1 за договором позики.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 26 від 13 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що судом не встановлено фактичну фінансову можливість ОСОБА_3 укласти договір купівлі-продажу квартири та сплатити визначену суму договору еквівалентну 39 000 доларів США. Отже, суд не здійснив юридичної оцінки усіх фактичних обставин справи та доводів позивача та обмежився лише формальними висновками про те, що позивач не подав суду доказів в підтвердження своїх позовних вимог. Більше того, зважаючи, що відповідачі жодних письмових доводів, зокрема відзивів до суду не надали, а обмежились виключно усними поясненнями, позивач подав до суду заяву про виклик свідка - продавця квартири, з метою встановлення істинних мотивів вчинення спірного правочину в частині дійсного набувача квартири, але порушуючи ч. 7 ст. 81 УПК України, суд відмовив у виклику в якості свідка продавця квартири.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що25.06.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала позику у розмірі 20 000 доларів США, що підтверджується копією розписки (а.с. 4) Згідно вказаної розписки ОСОБА_2 зобов'язана повернути на протязі двох років з дати підписання розписки.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2012 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Необгрунтованими є посилання позивача на те, що за умовами договору позики від 25.06.2012 року сторонами було визначено цільове призначення позики, а саме на придбання нерухомості за адресою: АДРЕСА_3, оскільки із тексту розписки таких умов невбачається. Представник позивача наполягає на тому, що з приводу цього сторони досягли усної домовленості, між тим такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог чинного законодавства позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин та настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із ч.1 ст. 202, ч.3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі.

Між тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що внутрішня воля сторін при укладенні договору 26.06.2012 року була спрямована на настання інших правових наслідків, ніж ті, що визначені умовами цього правочину.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит у якості свідка продавця квартири, якого належало б з*ясувати його дійсні наміри при укладенні договору купівлі-продажу 26.06.2012 року .

Між тим, у п. 10 зазначеного договору сторони підтвердили, що договір не приховує інший правочині відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Крім того, для визнання договору удаваним обидві сторони правочину мають на меті приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відсутність наміру у ОСОБА_3 вчинити договір купівлі-продажу позивач обгрунтовує відсутністю у нього фінансової можливості для придбання нерухомого майна.

Між тим, такі доводи грунтуються на припущеннях, оскільки навіть за відсутності особистих грошових коштів можливо здійсними оплату за договором за запозичені кошти або за гроші отримані в дар, при цьому мати намір на придбання майна у особисту власність.

Матеріали справи не містять, а позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надано доказів того, що на момент укладання спірного договору волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, а договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Харківської області, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - І.О. Бровченко

О.В. Маміна