Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 5010/2471/15-ц

провадження № 61-44640св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Іллічевський морський торговельний порт»,

треті особи: Незалежна профспілка працівників порту, Порфспілка робітників морського транспорту Іллічевського морського торговельного порту, Спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічевського морського торговельного порту, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 28 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Іллічевський морський торговельний порт» (далі - ДП «Іллічевський морський торговельний порт») про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що вона відповідно до наказу № 87/Л від 10 травня 2006 року працює у відповідача оператором заправних станцій третього розряду. 26 січня 2015 року відповідачем було видано накази № 33 та № 46/0 «Про переміщення працівників підприємства», згідно з якими її з 26 січня 2015 року було переміщено в структурний підрозділ «3 термінал», а з 02 лютого 2015 року - оператором заправної станції 3-го терміналу з оплатою за штатним розписом. На підставі наказу № 389/О - 2 від 10 липня 2015 року її було звільнено.

Позивач вважає, що накази № 33 та № 46/0 від 26 січня 2015 року є незаконними, оскільки її переміщення проведено з порушенням частин першої та третьої статті 32 КЗпП України, а саме без її згоди та без попередження не пізніше як за два місяці до впровадження відповідачем відповідних змін.

Позивач зазначає, що починаючи з 26 лютого 2015 року у зв'язку з її відмовою виконувати незаконні накази, відповідач всупереч статті 46 КЗпП України не допускає її до роботи обумовленої трудовим договором та не нараховує і не виплачує їй заробітну плату, що є порушенням її прав, передбачених статтями 21, 97, 103, 115 КЗпП України.

Ураховуючи викладене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_4 просила визнати незаконними та скасувати накази директора ДП «Іллічевський морський торговельний порт»: № 33 від 26 січня 2015 року «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису відділу матеріально-технічного забезпечення посади оператора заправних станцій третього розряду, яку вона займала; № 46/0 від 26 січня 2015 року в частині переміщення ОСОБА_4; № 389/О-2 від 10 липня 2015 року «Про припинення трудового договору», яким звільнено ОСОБА_4 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України; поновити її на роботі в ДП «Іллічевський морський торговельний порт» на посаді оператора заправних станцій третього розряду, а також стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 лютого 2015 року по день поновлення її на роботі. Також, ОСОБА_4 просила суд поновити їй строк на оскарження наказів за № № 33 та 46/0 від 26 січня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наказ № 33 від 26 січня 2015 року «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення посади, яку обіймала ОСОБА_4 та наказ № 46/0 від 26 січня 2015 року, яким переміщено ОСОБА_4, прийняті без порушення діючого законодавства. При цьому зазначено, що позивача було переміщено з одного структурного підрозділу в інший, у тій же місцевості та в межах відповідної посади, тобто відбулась лише зміна робочого місця (місця безпосереднього виконання роботи), структурного підрозділу у тій самій місцевості, зміна істотних умов трудового договору позивача не встановлена, тому позивача було переміщено, а не переведено в інший структурний підрозділ.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 28 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 квітня 2016 року скасовано, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ першого заступника директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» № 389-0 від 10 липня 2015 року про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_4; поновлено ОСОБА_4 в ДП «Морський торговельний порт» «Чорноморськ» на посаді оператора заправних станцій третього розряду; стягнуто з ДП «Морський торговельний порт» «Чорноморськ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 83 252,80 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання незаконними та скасування наказів № 33 та 46-0 від 26 січня 2015 року в частині виключення зі штатного розпису посади, яку обіймала ОСОБА_4 та в частині її переміщення із одного структурного підрозділу в інший, ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосування норм матеріального права. В той же час, рішення суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу № 389/0-2 від 10 липня 2015 року про припинення трудового договору та звільнення, ухвалено без урахування рішень профспілкових органів, які відмовили у наданні згоди на розірвання трудового договору та які містять правове обґрунтування незаконності звільнення працівника, що свідчить про те, що звільнення відбулось із порушенням частин першої, сьомої статті 43 КЗпП України без попередньої згоди виборного профспілкового органу про відмову, що є підставою для визнання звільнення незаконним та поновлення позивача на посаді, а також відповідно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказів № № 33 та 46-0 від 26 січня 2015 року та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про те, що її було переміщено на іншу роботу на тому ж підприємстві, а не переведено, і такі висновки суперечать правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові № 6-1178цс15 від 16 грудня 2015 року.

Крім того, ОСОБА_4 звертає увагу касаційного суду на те, що апеляційний суд, стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, не врахував, що таке стягнення має здійснюватися з дня її незаконного переведення. Також, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд не включив до розрахунку премію за грудень 2014 року в розмірі 2 199 грн, одноразове заохочення за рахунок виробництва за грудень 2014 року у розмірі 376,95 грн та за січень 2015 року - 453,39 грн, що узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року справа № 501/2484/15-ц, а також те, що з 01 лютого 2016 року на підприємстві відбулося підвищення тарифних ставок на коефіцієнт - 1,35, а з 01 березня 2017 року - на 1,11, що призвело до необґрунтованого зменшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У листопаді 2018 року ДП «Морський торговельний порт» «Чорноморськ» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає. При цьому зазначено, що переміщення позивача на підприємстві відбулось з дотриманням вимог частини другої статті 32 КЗпП України і підстави для визнання незаконними та скасування наказів за № № 33 та 46/0 від 26 січня 2015 року, а також за № 389/0-2 від 10 липня 2015 року відсутні. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснено апеляційним судом з дотриманням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

ОСОБА_4 надіслала відповідь на відзив у якій зазначила про те, що обставини на які посилається відповідач у відзиві не відповідають дійсності, а також не спростовують доводів касаційної скарги.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. До такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_4 з 13 лютого 1984 року працює в ДП «Іллічівський морський торгівельний порт» на різних посадах, а з 10 травня 2006 року переведена оператором заправної станції відділу матеріально - технічного забезпечення.

Наказом ДП «Іллічівський морський торговельний порт» № 28 від 23 січня 2015 року «Про зміни в організації виробництва і праці 3-го терміналу», у зв'язку з укладенням 22 січня 2015 року договору № 7 оренди державного нерухомого майна ДП «Іллічівський морський торговельний порт», яке знаходиться на балансі 3-го терміналу, з ТОВ «Трансгрейтермінал», ліквідовано з 23 квітня 2015 року структурний підрозділ «3-й термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис. Пунктом 3.1 цього наказу передбачено здійснити звільнення за переведенням до ТОВ «Трансгрейтермінал» працівників, зазначених у листах - клопотаннях щодо звільнення за переведенням до вказаного підприємства, за їхніми заявами відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України. Відповідно до пункту 3.2 цього наказу здійснення вивільнення працівників, які відмовилися від звільнення за переведенням до ТОВ «Трансгрейтермінал», робочі місця та посади яких ліквідуються цим наказом, на підставі статті 49-2 КЗпП України, Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до наказу директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» № 33 від 26 січня 2015 року «Про переміщення працівників», у зв'язку з необхідністю забезпечення заходів щодо реорганізації підприємства відповідно до Закону України «Про морські порти України» та з метою підвищення ефективності виробничої діяльності ДП «Іллічівський морський торговельний порт», а також у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що пов'язані з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «3-й термінал» були виключено зі штатних розписів структурних підрозділів робочі місця та посади за переліком, викладеним в наказі, в тому числі й посада оператора заправної станції 3-го розряду, яку займала позивач.

Пунктом 2 цього наказу було здійснено переміщення з 26 січня 2015 року в структурний підрозділ «З-й термінал».

Наказом № 46-0 від 26 січня 2015 року ОСОБА_4 переміщено з 02 лютого 2015 року оператором заправної станції 3-го терміналу з оплатою за штатним розписом з режимом - денний, з п'ятиденним робочим тижнем на підставі статті 32 КЗпП України.

14 квітня 2015 року ОСОБА_4 вручене письмове попередження про наступне вивільнення, але вона відмовилась поставити свій підпис в цьому попередженні, про що було зроблено 05 травня 2015 року відповідний запис працівниками відділу кадрів підприємства. У разі відмови від звільнення за переведенням, у зв'язку з відсутністю вакантних робочих місць та посад, які б відповідали її професії та кваліфікації, запропоновано вакантне робоче місце прибиральника службових приміщень.

Наказом № 389/О-2 від 10 липня 2015 року позивача було звільнено з посади оператора заправних станцій 3-го розряду 3 терміналу у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За правилами частини другої статті 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Нормами частини третьої статті 64 ГК України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Національний класифікатор України «Класифікатор професій» ДК 003:2010, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року № 327 (чинний від 01 листопада 2010 року) у розділі п'ятому міститься посилання на таку професію як «оператор заправних станцій», код класифікатора професій - 8155.

Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-1178цс15 дійшов правових висновків, що власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01 листопада 2017 року № 6-1429цс17, № 6-1568цс17.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що переміщення позивача на роботу оператора заправних станцій третього розряду 3-го терміналу відбулося без порушення чинного трудового законодавства, оскільки таке переміщення відбулося на тому ж підприємстві, у тій же місцевості, на інше робоче місце в інший структурний підрозділ в межах спеціальності (професії), обумовленої трудовим договором, та змін істотних умов трудового договору не відбулося. Отже наказ № 33 від 26 січня 2015 року «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису посади оператора заправних станцій третього розряду, яку займала ОСОБА_4, та наказ № 46-0 від 26 січня 2015 року про переміщення з 02 лютого 2015 року ОСОБА_4 на посаду оператора заправних станцій третього розряду 3-го терміналу, прийняті відповідно до вимог закону, оскільки підприємство вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_4 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на наступне.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд правильно визначив розмір середнього заробітку позивача за весь час вимушеного прогулу, відповідно до положень статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом при розгляді справи правової позиції Верховного Суду України, висловленої за аналогічних правовідносин у постанові від 16 грудня 2015 року, справа № 6-1178цс15, є безпідставними, оскільки Верховним Судом України розглядалася справа з іншими, відмінними від даної справи, фактичними обставинами. Зокрема, в наведеній справі власник підприємства вийшов за межі трудового договору та перемістив працівника без його згоди, змінивши істотні умови трудового договору, такі як: тривалість робочого часу, розмір заробітної плати, робітничу кваліфікацію. Верховний Суд України дійшов висновків, що відбулося не переміщення, а переведення працівника і що на такі правовідносини поширюються гарантії, передбачені частинами першою та третьою статті 32 КЗпП України.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має здійснюватися з дня її незаконного переведення є необґрунтованими, оскільки апеляційним судом було встановлено, що позивач була переміщена на посаду оператора заправних станцій третього розряду 3-го терміналу без порушення трудового законодавства.

Також аргументи заявника про порушення апеляційним судом при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року є безпідставним, оскільки апеляційний суд, здійснюючи розрахунок середнього заробітку, виходив із довідок наданих відповідачем, які вважав належним доказом підтвердження таких обставин, а доводи про необхідність включення до довідок інших відомостей заявником не підтверджені відповідними доказами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалене у справі судове рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 28 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик