Справа № 530/1992/18
Номер провадження 2/530/313/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Стрілець Л.Г., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1, адреса проживання: Полтавська область, Зіньківський район, село Бобрівник, до Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Тарасівка, ОСОБА_3, адреса проживання: Полтавська область, Зіньківський район, село Бобрівник, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації, юридична адреса: Полтавська область, місто Зіньків, вулиця Воздвиженська, 64 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, адреса проживання: село Бобрівник, Зіньківського району, Полтавської області звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Тарасівка, ОСОБА_3, адреса проживання: Полтавська область, Зіньківський район, село Бобрівник, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації, юридична адреса: Полтавська область, місто Зіньків, вулиця Воздвиженська, 64 про визнання права власності.

В судове засідання позивач, ОСОБА_1 не з»явився, але направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог.

Відповідач, ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, але направив до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Представник відповідача Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, але направив до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України.

На підставі письмових заяв усіх сторін по справі, суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: "кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності".

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України: "Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини", враховуючи місцезнаходження, позов пред'являється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об»єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз»яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов»язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов»язків.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі докозам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено що, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся ОСОБА_4, про що Тарасівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області видано свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3.

Згідно довідки Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, останнє місце проживання ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 було зареєстроване за адресою: с Бобрівник Зіньківського району Полтавської області. Станом на день її смерті за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_3 - син, ОСОБА_1 - онук.

За життя померла ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений 21 листопада 2008 року Тарасівською сільською радою, за реєстровим №931 в якому все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті заповідала ОСОБА_1.

Спадкуванням згідно ст.1216 ЦК України є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Ст.1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Стаття 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. ст. 1216, 1217, 1218 1233-1236 Цивільного кодексу України, Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з свідоцтвом на право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 майно належить ОСОБА_4 на підставі рішення Зіньківської районної ради народних депутатів №67 від 28.03.1988 року.

ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» виготовили технічний паспорт на будинок станом на 14 серпня 2018 року, власником якого є голова колгоспного двору - ОСОБА_4.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Відповідач, ОСОБА_3 не брав участь особистою працею в колгоспному виробництві та не отримував від цього основні доходи і спільно не вів підсобне господарство на присадибній ділянці, виділеній колгоспом. На день побудови будинку та господарських будівель не приймав ніякої участі, так як будинок та будівлі, згідно технічного паспорта 1963- 1974 року побудови.

Таким чином, в зв'язку зі смертю ОСОБА_4 припинив існування « колгоспний двір».

Згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області по цивільній справі № 530/1198/18 визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_1, жителем АДРЕСА_1 право власності на ј частину садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та позначений на плані ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» житловий будинок літ. А-1 з допоміжними господарськими будівлями: літня кухня літ. Б.б, сарай Б1, погріб вхідний літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. г, вбиральня літ. Е, колодязь питний літ. К, огорожа №1, ворота огорожі №2, як за спадкоємцем за законом, після ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. Також визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, зареєстрованим в АДРЕСА_1 право власності на ѕ частини садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та позначений на плані ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» житловий будинок літ. А-1 з допоміжними господарськими будівлями: літня кухня літ.Б.б, сарай Б1, погріб вхідний літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. г, вбиральня літ. Е, колодязь питний літ. К, огорожа №1, ворота огорожі №2, як за спадкоємцем за заповітом, після ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У відповідності до ч.2,3 ст. 1225 ЦК України вказано, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, на земельну ділянку, 064 га, яка розташована в с.Бобрівник, Зіньківського району, Полтавської області після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем вказано, ОСОБА_3.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, на земельну ділянку загальною площею 3.12 га, яка розташована на території Тарасівської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем вказано, ОСОБА_3.

Законом України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» встановлено, що виходячи з Конституції України та Конвенції ООН про права дитини цей Закон визначає правові основи діяльності органів і служб у справах дітей та спеціальних установ для дітей, на які покладається здійснення соціального захисту і профілактики правопорушень серед осіб, які не досягли вісімнадцятирічного віку.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» під соціальним захистом дітей у цьому Законі слід розуміти комплекс заходів і засобів соціально-економічного та правового характеру, здійснення яких покладається на суб'єктів, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, щодо забезпечення прав дітей на життя, розвиток, виховання, освіту, медичне обслуговування, надання матеріальної підтримки, а Служба у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області є органом соціального захисту дітей Зіньківської районної державної адміністрації і належить до числа суб'єктів, уповноважених здійснювати державну політику у відповідній сфері правовідносин та діє відповідно до повноважень визначених цим законом та законом України «Про місцеві державні адміністрації».

За змістом ст. 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», основними завданнями центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері сім'ї та дітей, служб у справах дітей є в тому числі проведення роботи з соціально-правового захисту дітей, запобігання бездоглядності та правопорушенням серед них, із соціально-психологічної реабілітації найбільш уразливих категорій дітей, контроль та координація діяльності служб у справах дітей, при здійсненні якої вони можуть звертатися у разі порушення прав та законних інтересів дітей, а також з питань надання їм допомоги до відповідних органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності.

Як передбачено ст. 6 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», суди розглядають справи щодо питань, пов'язаних з особистими, житловими і майновими правами неповнолітніх.

Відповідно до частин другої та третьої, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже, при відмові від права на спадщину по заповіту щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 ЦК України, місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Відповідно до частини другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

На час смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1 виповнилося 9 років. Він не знав, що його батько, ОСОБА_3 без його згоди, згоди його матері та без згоди органа опіки та піклування оформить спадщину, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 на себе, хоч і був заповіт на позивача.

ОСОБА_3 батько позивача, який на той час не був власником майна написав заяву 26 червня 2010 року до Зіньківської державної нотаріальної контори від імені позивача та вказав, що є рішення органу опіки та піклування Тарасівської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області датоване 25.06.2010 року про надання такого дозволу на оформлення спадщини.

Рішення станом на 26.06.2010 року органа опіки та піклування Тарасівської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області та взагалі Тарасівської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області з'явилося без реєстрації тільки через місяць, а саме 25 липня 2010 року. Тобто ОСОБА_3 будучи законним представником малолітнього написавши заяву до Тарасівської сільської ради та нотаріальної контори наслідки якої впливали, замість того, щоб діяти добросовісно та в інтересах дитини вів в оману сільську раду та державного нотаріуса.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріорітет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини» та, на переконання суду, не можуть тлумачитися звужено.

У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог ст. 8 ЦПК України та ст. 3 Конвенції «Про права дитини» повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У тому числі це стосується й положень щодо укладання правочинів, які не можуть укладатись без дозволу органів опіки.

В зв'язку з цим прошу визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом 15 вересня 2010 року, у частині визнання за ОСОБА_3, права на спадщину за законом на приватизовану земельну ділянку загальною площею 0,64 га, яка розташована на території Тарасівської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області, переданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, що належала померлій ОСОБА_4, на підставі державного акта НОМЕР_4, виданого 21 жовтня 2003 року Тарасівською сільською радою, Зіньківського району, Полтавської області, кадастровий номер НОМЕР_5 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №32.

Згідно п.11 ч.1 ст.346 ЦК України у разі смерті власника право власності припиняється.

Згідно дубліката посвідчення серії НОМЕР_6 яке видане Полтавською обласною радою ОСОБА_3 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. В зв'язку з цим він має право на обов'язкову частку.

В зв'язку з цим прошу визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом 15 вересня 2010 року, у частині визнання за ОСОБА_3, права на спадщину за законом на земельну частку (пай) загальною площею 3,12 га, яка розташована на території Тарасівської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належав померлій ОСОБА_4 на підставі державного акта НОМЕР_7 виданого 19 грудня 2001 року виданого Тарасівською сільською радою, Зіньківського району, Полтавської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1601, грошова оцінка землі з урахуванням коєфіцієнка 3.022 становить 36748,15 гривень.

Оригінали свідоцтво про право на спадщину за законом -дані документи є доказами по справі. Самостійно дані докази я витребувати не можу, оскільки вони є документами приватного нотаріуса Герасименко Л.В. та містять спадкову таємницю.

У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 5 цієї ж статті - Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до ч. 7 цієї ж статті - Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних обов'язків або виконанні обов'язків щодо доказів, також у інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об"єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч.10 цієї статті Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Ч. 4 цієї статті - земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформаваними незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Відповідно до ст. 316 ЦК України "правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею..."..

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до змін у ЦПК від 03.10.2017 року вказано, що новий цивільний процесуальний кодекс вводиться в дію з 15.12.2017 року.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, із врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

Суд бере до уваги, що земельну ділянку загальною площею 0,64 га та земельну частку (пай) загальною площею 3,12 га переоформив на себе відповідач, ОСОБА_3 а не Тарасівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області користувався саме він, а тому судові витрати слід покласти на відповідача , ОСОБА_3.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ст..142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно дубліката посвідчення серії НОМЕР_6 яке видане Полтавською обласною радою ОСОБА_3 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268 ЦПК , ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, адреса проживання: Полтавська область, Зіньківський район, село Бобрівник, до Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Тарасівка, ОСОБА_3, адреса проживання: Полтавська область, Зіньківський район, село Бобрівник, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації, юридична адреса: Полтавська область, місто Зіньків, вулиця Воздвиженська, 64 про визнання права власності - задоволити повністю.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом 15 вересня 2010 року, у частині визнання за ОСОБА_3, права на спадщину за законом на приватизовану земельну ділянку загальною площею 0,64 га, яка розташована на території Тарасівської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області , передану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, що належала померлій ОСОБА_4 на підставі державного акта НОМЕР_4 виданого 21 жовтня 2003 року виданого Тарасівською сільською радою, Зіньківського району, Полтавської області, кадастровий номер НОМЕР_5 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №32 і свідоцтво про право на спадщину за законом 15 вересня 2010 року, у частини визнання за ОСОБА_3, право на спадщину за законом на земельну частку (пай) загальною площею 3,12 га, яка розташована на території Тарасівської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належав померлій ОСОБА_4 на підставі державного акта НОМЕР_7 виданого 19 грудня 2001 року виданого Тарасівською сільською радою, Зіньківського району, Полтавської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1601.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, зареєстрованим в АДРЕСА_1, жителем АДРЕСА_2 право власності на ѕ частини на приватизовану земельну ділянку загальною площею 0,64 га, яка розташована на території Тарасівської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області , передану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, що належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 на підставі державного акта НОМЕР_4 виданого 21 жовтня 2003 року виданого Тарасівською сільською радою, Зіньківського району, Полтавської області, кадастровий номер НОМЕР_5 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №32 в порядку спадкування за заповітом.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, зареєстрованим в АДРЕСА_1, жителем АДРЕСА_2 право власності на ѕ частини на право на спадщину за законом на земельну частку (пай) загальною площею 3,12 га, яка розташована на території Тарасівської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на підставі державного акта НОМЕР_7 виданого 19 грудня 2001 року виданого Тарасівською сільською радою, Зіньківського району, Полтавської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1601 в порядку спадкування за заповітом.

Зобов"язати УДКСУ Зіньківського району повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_2, зареєстрований в АДРЕСА_1 50% витрат по сплаті судового збору, а саме 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок, які було сплачено за квитанцією № 0.0..1 20.12.2018 року у відділенні "Приватбанк".

Судові витрати в сумі 1409 (одна тисяча чотириста девять) гривень 60 копійок судового збору покласти на державу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Зіньківський районний суд Полтавської області в 30 денний строк з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р.Должко

Секретар : С.Г.Стрілець