Справа № 485/1649/17 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/642/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 квітня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене у відсутність учасників справи, 16 січня 2019 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Квєтки І.А., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

19 жовтня 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк) пред'явило до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

13 травня 2013 року між Банком та ОСОБА_2, за принципом приєднання до Умов та Правил, було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 6 100 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

При цьому передбачалося, що строк дії її картки, а, відповідно і договору, міг бути автоматично пролонгований на тих же умовах, якщо сторони не заявили про відмову від нього і позичальник отримав нову кредитну картку.

Крім того, кредитодавець в односторонньому порядку на власний розсуд міг змінити ліміт картки, збільшивши чи зменшивши його, в залежності від договірної поведінки позичальника та змінити відсоткову ставку, повідомивши про це позичальника.

Відповідно до «Правил користування платіжною карткою», боржник доручає Банку списувати з будь-якого карткового рахунку відкритого у цьому Банку в тому числі з картрахунку грошові кошти для здійснення платежів з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов'язань.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобов'язання більш чим на 30 днів, держатель картки сплачує Банку штраф у розмірі 500 гривень, як фіксована його частина, та у розмірі 5% від суми позову, як процентна складова.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов вказаного кредитного договору б/н, станом на 17 вересня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 21 900 гривень 17 копійок, з яких:

- 8 487 гривень 69 копійок - заборгованості за відсотками;

- 13 008 гривень 05 копійок - нарахованої пені;

- 1 519 гривень 06 копійок - штрафи (фіксована частина та процентна складова);

Посилаючись на те, що боржник не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором, Банк просив стягнути з нього на свою користь заборговану грошову суму за судовим рішенням.

Заочним рішенням Сігурівського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено, у зв'язку з його недоведеністю.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Банк подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення його позовних вимог.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду І інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Банк не довів наявність між сторонами правовідносин, підставою виникнення яких є дійсний кредитний договір, а тому його вимоги не можуть бути задоволені.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає не вірними, не обґрунтованими й не законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду І інстанції не у повній мірі відповідає виписаному.

Так, відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ст. 1055 ЦК України, договір укладається в письмовій формі, з загрозою його нікчемності у разі недотримання такої форми.

Згідно з ст.1048 ЦК України проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

При укладені договору, відповідно ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В разі порушення зобов'язання наступають наслідки, визначені ст. 611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.

Статтями 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договір може бути укладено сторонами за принципом приєднання.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Саме з наведеного і слід виходити при вирішенні даної справи.

З матеріалів справи вбачається, що 13 травня 2013 року між Банком та ОСОБА_2, за принципом приєднання до Умов та Правил, було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого, остання отримала кредит, який в подальшому був збільшений Банком, у розмірі 6 100 гривень. Його складовими є: анкета-заява про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку», підписана відповідачем, самі «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи».

Згідно вказаного договору відповідач отримала кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_2. Сторони обумовили проценти, належні до сплати у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначена картка діяла до січня 2017 року (а.с. 8, 9, 10-24).

Відповідно до довідки Банку, відповідачу видавалися п'ять кредитних карток, строк дії останньої з яких - до квітня 2018 року. Даних про подальше збільшення банком кредитного ліміту та його розмір вказана довідка не містить (а.с. 52 на звороті).

Як вбачається з виписки з особового рахунку боржника, вона систематично користувалася кредитними коштами, то сплачуючи за купівлю товарів, то знімаючи готівку у банкоматі; спочатку повертаючи їх, а потім, в односторонньому порядку, припинивши такі виплати. У зв'язку з цим, у неї, за твердженням позивача, викладеному у позовній заяві (а.с. - 3), станом на 17 вересня 2017 року, утворилася заборгованість перед Банком у розмірі - 21 900 гривень 17 копійок, з яких: 8 487 гривень 69 копійок - нараховані відсотки, 13 008 гривень 05 копійок - пеня, та 1 517 гривень 06 копійок - штраф (фіксована та процентна складові), яку Банк і просив стягнути з відповідача.

Між тим, з поданого Банком уточнюючого розрахунку (а.с. - 118-122) - дійсний борг ОСОБА_2 на вказаний період (день останнього погашення заборгованості) становив 1 558 гривень 10 копійок за несплаченими відсотками та 577 гривень 91 копійка зі сплати штрафу, а всього - 2 136 гривень 01 копійка, які і підлягають стягненню з відповідач на користь позивача.

Згідно розрахунку заборгованість та виписки з особового рахунку відповідача, доданої Банком до позовної заяви та наданої на запит апеляційного суду, заборгованість ОСОБА_2 по тілу кредиту складає 80 гривен. Проте, Банком не заявлено вимоги про стягнення тіла кредиту, а суд апеляційної інстанції не може виходити за межі заявлених позовних вимог, тому зазначена сума не підлягає стягненню з боржника.

За порушення зобов'язання перед Банком по поверненню кредитних коштів передбачені штрафи фіксована 500 гривень та процентна складові (5%), які також підлягають стягненню з відповідача на користь Банку у зв'язку з порушенням кредитних зобов'язань.

Пунктом 2.1.1.7.6 «Умов та Правил надання банківських послуг» та Трифів Банку, передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, зокрема при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніжна 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

За такого, стягненню підлягають штрафи (фіксована та процентна складові), що становлять 577 гривень 91 копійку (а.с.118-122).

Що ж до вимоги Банку про стягнення пені, то вона не підлягає задоволенню, оскільки Тарифи додані до позовної заяви на підтвердженні нарахованої суми пені, які було змінено з 01 квітня 2015 року, можуть бути лише застосовані до кредитних договорів, укладених після цієї дати, а договір з ОСОБА_2 - до таких не відноситься.

Так як ОСОБА_2 уклала договір б/н з Банком 13 травня 2013 року, то нарахована Банком пеня в зазначеному розмірі стягненню не підлягає. Інших відомостей про затверджений її розмір, Банком не надано.

Аналіз наведених обставин, у сукупності з аналізом даних виписки з особового рахунку відповідача, дають колегії суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду підстави вважати, що відповідач уклала з позивачем договір кредиту, отримала по ньому грошові кошти, які практично повністю повернула, крім процентів за користування грошима.

У зв'язку з цим та названими вище нормами, вона повинна сплатити Банку заборговані грошові суми, вирахувані відповідно до умов договору.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову Банку - є помилковим та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

Банк належними та допустимими доказами довів факт укладання з відповідачем кредитного договору, отримання тим коштів та порушення умов кредитного договору щодо погашення кредитної заборгованості на суму, зазначену у виписці з особового рахунку.

Оскільки суд 1 інстанції був іншої думки, та відмовив в задоволені позовних вимог, оскаржене рішення слід скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов Банку задовольнити частково, нараховуючи проценти за користування кредитом у розмірі, встановленому сторонами на час укладення договору, тобто 26,7 % річних.

Таким чином, загальна сума заборгованості становить 2 136 гривень 01 копійка, і саме вказану суму необхідно було стягнути з ОСОБА_2 на користь Банку на покриття боргу.

За такого, колегія суддів вважає, що є підстави для часткового задоволення позову АТ КБ «Приватбанк», а тому рішення районного суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором, яка утворилася станом на 17 вересня 2017 року в сумі 2 136 гривень 01 копійка, що складається з заборгованості по процентах в сумі 1 558 гривень 10 копійок та штрафу в сумі 577 гривень 91 копійка.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано, то відповідно до ч.5 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь Банку підлягає стягненню 400 гривень судового збору (вимоги Банку задоволені на 10,00 %) за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2019 року скасувати та прийняти постанову, якою позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН - НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 травня 2013 року, яка утворилася станом на 17 вересня 2017 року, в сумі 2 136 гривень 01 копійка, з яких:

-1 558 гривень 10 копійок - заборгованості зі сплати процентів;

- 577 гривень 91 копійка - штрафів (фіксована та процентна складові).

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 400 гривень судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова

_________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 16 квітня 2019 року.