ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/3492/18 Номер провадження 22-ц/814/973/19Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2019 року, постановлене суддею Іващенко Ю.А.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації за частку у спільному майні подружжя,

в с т а н о в и в:

20.09.2018 ОСОБА_2 звернулася в суд із указаним позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_3 на свою користь компенсацію в розмірі 20000 грн. за Ѕ частину автомобіля ВАЗ 2108, 1987 року випуску, який був придбаний під час їх перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, хоча був зареєстрований за ОСОБА_3 Вважає, що кожен з колишнього подружжя має право на Ѕ частину автомобіля, ринкова вартість якого наразі становить 40 000,00 грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.01.2019 ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що оскільки позивач звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами без вимог про визнання спірного майна, зареєстрованого за відповідачем, спільним сумісним майном, а договір купівлі-продажу від 16.10.2018 цього автомобіля позивачем не оспорений, автомобіль на час розгляду справи не перебуває у власності сторін, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що правомірно не заявляла позовні вимоги про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю, оскільки таке майно є спільною сумісною власністю згідно ст.ст.60,61 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково не врахував, що відповідач у своєму відзиві на позов не заперечував право позивача на частку спірного автомобіля, відчуженого ним за 10 000,00 грн. та частково визнав позов на суму 5 000,00 грн.

Вказує, що не оспорювала договір купівлі-продажу спірного автомобіля, оскільки продаж здійснений відповідачем незаконно 16.10.2019, всупереч застосованого ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.10.2018 забезпечення позову шляхом заборони здійснювати відчуження спірного транспортного засобу. Вважає, що метою указаного правочину був намір відповідача утруднити чи унеможливити виконання судового рішення, оскільки відповідач уклав договір із своєю сестрою.

Посилається на те, що розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності, проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється виключно за взаємною згодою сторін, тоді як такої згоди на продаж автомобіля вона не надавала.

Оскільки автомобіль проданий відповідачем члену своєї родини - рідній сестрі, тому при стягненні компенсації просить виходити з ринкової вартості спірного автомобіля, визначеної у довідці ТОВ РОК «Полтаваексперт» станом на 25.03.2019 в розмірі 40 500,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України).

За правилом ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на викладені норми цивільного процесуального права та враховуючи ціну позову, апеляційний суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги. При цьому враховує наступне.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.08.2017 по 18.09.2018./а.с. 5,6/.

Під час шлюбу сторін відповідно до договору купівлі-продажу 29.08.2017 придбано легковий автомобіль марки ВАЗ 2108, 1987 року випуску, зеленого кольору, кузов НОМЕР_2, який 05.09.2017 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_3./а.с.39/

16.10.2018 між ОСОБА_3 (комітент) та філією «Лубенська» ТОВ «Торг Транс» (комісіонер) укладено договір комісії №4.16.10 за умовами якого, комісіонер зобов'язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу: модель ВАЗ 2108, 1987 року випуску, зеленого кольору, кузов НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований за власником транспортного засобу 05.09.2017, за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме: 10 000,00 грн./а.с.40/

16.10.2018 між філією «Лубенська» ТОВ «Торг Транс» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 4.16.10. Пунктом 3.1. Договору визначено, що за домовленістю сторін ціна указаного транспортного засобу складає 10 000,00 грн./а.с.42/

Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Експерт Капітал» 16.10.2018, ринкова вартість транспортного засобу: автомобіль ВАЗ 2108, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 10 000,00 грн./а.с.33-38/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог міськрайонний суд виходив із того, що позивачем обрано не належний спосіб захисту оспорюваного права. Замість визнання частки у праві спільної сумісної власності на неподільне майно, позивач, фактично, звернувся з позовом про поділ майна подружжя шляхом отримання грошової компенсації, тоді як на час розгляду справи в суді спірне майно не перебуває у власності сторін. Правочин щодо реалізації спірного майна позивачем не оскаржений, не заявлено вимог про стягнення відповідної компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які є помилковими, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та прийняті з порушенням норм матеріального права.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов'язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. (зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17).

Відповідно до пунктів 19, 25 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України).

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частинами першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково не врахував указані норми закону та дійшов хибного висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту оспорюваного права.

Спірне майно набуте сторонами у шлюбі за спільні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, а презумпція спільності майна, набутого за час шлюбу, встановлена законом і діє, поки інша сторона її не спростує.

Однак суд першої інстанції помилково не звернув увагу на те, що відповідач у відзиві на позов визнав його частково, не спростовуючи правового статусу спірного транспортного засобу як спільного майна подружжя, а лише не погоджуючись із розміром грошової компенсації./а.с.32/

Враховуючи, що спірний автомобіль проданий відповідачем без згоди колишньої дружини під час дії заборони та особі, яка є його сестрою, тому ці обставини вказують на умисел відповідача щодо заниження ціни спірного майна та відповідно зменшення розміру компенсації частки у цьому майни позивача. Тому колегія суддів не приймає до уваги звіт про оцінку автомобіля, складеного 16.10.2018, який був складений для відчуження. Натомість ринкова вартість спірного автомобіля, з якої позивач просила виходити при визначенні їй компенсації за половину спірного майна, є належним доказом, а саме, довідкою ТОВ РОК «Полтаваексперт» від 25.03.2019, згідно якої середня оціночна (ринкова) вартість спірного автомобіля становить 40 500,00 грн./а.с.110/

На підставі встановлених фактичних обставин та викладених норм права, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового про задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача 20 000 грн. грошової компенсації за її частку у спільному майні подружжя.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору за позов в розмірі 704,80 грн. та за апеляційну скаргу в розмірі 1057,20 грн., а всього 1 762,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2019 року- скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації за частку у спільному майні подружжя 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.04.2019.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак