ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4030/19 Справа № 211/5561/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Зубакової В.П.,

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2 товариство « Українська залізниця», в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ОСОБА_3 товариства « Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційні скарги позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_3 товариства «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ОСОБА_3 товариства « Українська залізниця» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 січня 2019 року, яке ухвалене суддею Ніколенко Д.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 січня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_4, звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві.

Позов мотивовано тим, що чоловік позивача ОСОБА_5 загинув 27 липня 2002 року, під час виконання трудових обовязків помічника машиніста електровозу Криворізького локомотивного депо ПАТ «Українська залізниця». По факту нещасного випадку був складений акт № 2 форми Н-1 від 07 серпня 2002 року про нещасний випадок, повязаний з виробництвом, відповідно до висновків якого причинами нещасного випадку, внаслідок якого загинув ОСОБА_5, та який стався 27 липня 2002 року о 14 годині 25 хвилин, зазначено: невиконання посадових обовязків машиніста електровозу Криворізького локомотивного депо, невиконання посадових обовязків помічника машиніста електровозу Криворізького локомотивного депо. Смерть ОСОБА_5 наступила внаслідок наїзду на нього локомотиву ВЛ-8 № 872,Ю 1965 року випуску.

Звістка про смерть чоловіка призвела до того, що позивач зазнала сильного нервового потрясіння, незважаючи на сплив часу вона постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть чоловіка не залишають її до теперішнього часу. Внаслідок втрати чоловіка, їй завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що на день втрати рідної людини в неї залишилось на утриманні двоє дітей. Після загибелі чоловіка її нормальні життєві звязки були знищені, вона постійно відчуває почуття туги та самотності і до теперішнього часу не може оговтатися від втрати близької людини, перебуваючи в напруженому стані.

Отже, посилаючись на те, що втратою рідної їй людини, з якою вона мала намір прожити все своє життя, позивачу завдано значної моральної шкоди, яку вона оцінює у 368 200,00 гривень та просить стягнути з відповідача на її користь без утримання податків та зборів.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 січня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві, без утримання податку з доходів фізичних осіб у розмірі 90 000, 00 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4, ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутого на користь позивача, просить збільшити його розмір до 368 200,00 гривень, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. Втрата чоловіка є втратою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання позивача будуть тривати і надалі, що свідчить про їх безстроковість. Смерть чоловіка призвела до того, що вона зазнала сильного нервового потрясіння, вона втратила близьку для неї людину, за життя в неї з чоловіком були тісні сімейні відносини. Після його загибелі, нормальні життєві стосунки позивача були знищені, вона до теперішнього часу відчуває почуття туги та самітності. При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову ОСОБА_6 Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності. Також посилається на постанову Верховного Суду від 19 грудня 2011 року по справі № 6-65цс11, якою визнано розумним та справедливим розмір грошової компенсації на відшкодування батькам моральної шкоди, завданої вбивством їх сина в 1 мільйон гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 товариство « Українська залізниця», в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ОСОБА_3 товариства «Українська залізниця» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом першої інстанції не враховано ступінь вини загиблого, що є підставою зменшення розміру моральної шкоди. На думку відповідача, позивачем не надано доказів, що на момент смерті чоловіка позивача, вона була на його утриманні, або мала, на момент його смерті, право на утримання, оскільки згідно ч.2 ст. 456 ЦК Української РСР чітко встановлено перелік осіб, якім належить відшкодовувати шкоду у разі смерті потерпілого. Вважає, що позивач безпідставно застосовує для розрахунку розміру прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, від представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи за відсутності його та позивача ОСОБА_1, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_5 перебував в зареєстрованому 24 квітня 1993 року Довгинцівським відділом ЗАГС м. Кривого Рогу шлюбі з ОСОБА_7В.(а.с.23).

27.07.2002 року о 14 годині 25 хвилин на станції Тімкове Одеської залізниці 4 колії східної горловини Криворізького локомотивного депо, під час виконання трудових обовязків помічника машиніста електровозу внаслідок наїзду локомотиву ВЛ-8 № 872 ОСОБА_5 загинув.

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Довгинцівського районного управління юстиції м. Кривого Рогу від 29 липня 2002 року, актовий запис № 769, ОСОБА_5 помер у віці 32 років, причина смерті численні переломи ребер, хребта, зводу черепа, правого плечового суглоба (а.с.9).

По факту нещасного випадку було складено акт спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 27 липня 2002 року о 14 годині 25 хвилин у Криворізькому локомотивному депо Придніпровської залізниці, відповідно до висновку якого нещасний випадок стався 27 липня 2002 року о 14 годині 25 хвилин, смерть наступила внаслідок наїзду локомотиву ВЛ-8 № 872. В розділі 6 зазначеного акту встановлено осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, що призвели до смерті ОСОБА_5 (а.с. 18-22).

У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обовязок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_5 працював у Криворізькому локомотивному депо, структурного підрозділу служби локомотивного господарства Придніпровська залізниця, правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця», і смерть його настала на виробництві під час виконання трудових обовязків, тому його дружині має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1Г мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобовязання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобовязаний зясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у звязку зі смертю її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Як роз'яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», a розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому судмає виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції 1963 року,та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а тому колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів, що на момент смерті чоловіка позивача, вона була на його утриманні, або мала, на момент його смерті, право на утримання, оскільки згідно ч.2 ст. 456 ЦК Української РСР чітко встановлено перелік осіб, якім належить відшкодовувати шкоду у разі смерті потерпілого.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що смерть ОСОБА_5 сталася на виробництві під час виконання ним трудових обовязків, у звязку із чим обґрунтовано поклав обовязок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю ОСОБА_5, на Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», як правонаступника Криворізькому локомотивному депо Придніпровської залізниці

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у звязку з втратою близької людини.

З огляду на вищевикладене, не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано ступінь вини загиблого, що є підставою зменшення розміру моральної шкоди, оскільки, згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Частиною третьою ст. 13 Закону України «Про охорону праці» на роботодавця покладено безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Крім того, Актом № 2 про нещасний випадок від 07 серпня 2002 року та Актом спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 27 липня 2002 року о 14 годині 25 хвилин у Криворізькому локомотивному депо Придніпровської залізниці, серед осіб, які допустили порушення нормативних актів ОСОБА_5 не зазначений (а.с.10-17,18-22).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування розяснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Таким чином, колегія суддів, виходячи із засад розумності та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини по справі, а саме обставини смерті чоловіка позивача ОСОБА_5, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, яка назавжди втратила турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачем моральних страждань, повязаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 150 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі урахував тяжкість та глибину страждань позивача у звязку із смертю рідної людини її чоловіка, безповоротність такої втрати, що спричинило їй тяжкі моральні страждання, у звязку з чим вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 90 000,00 грн. до 150 000,00 грн.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з відповідача ОСОБА_2 товариство «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ОСОБА_3 товариства «Українська залізниця», на користь держави, пропорційно задоволених вимог, підлягає стягненню судовий збір 1500 грн. за подання позову та 900 грн. за подання апеляційної скарги, з урахування сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги у розмірі 1350 грн.( а.с.77,99).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_4, задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 товариство «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ОСОБА_3 товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2019 року змінити, збільшивширозмір моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», на теперішній час ОСОБА_2 товариство «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ОСОБА_3 товариства «Українська залізниця», на користь ОСОБА_1 з 90 000,00 гривень до 150 000 (сто пятдесят тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2019 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», на теперішній час ОСОБА_2 товариство «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ОСОБА_3 товариства «Українська залізниця» на користь держави судового збору з 704 гривень 80 копійок до 1500 (одна тисяча пятсот ) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», на теперішній час ОСОБА_2 товариство «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ОСОБА_3 товариства « Українська залізниця» за подання апеляційної скарги на користь держави судовий збір у розмірі 900 (девятсот ) гривень 00 ( нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: