Справа № 316/1271/18
Провадження № 2/316/87/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2019 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області,

у складі: головуючого судді Бульба О.М.

секретар судового засідання Черкашина О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодар Запорізької області цивільну справу №316/1271/18 за позовною заявою ОСОБА_1, який діє за себе та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Енергодарської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Енергодарське БТІ про визнання права на приватизацію,-

ВСТАНОВИВ:

25.07.2018 року ОСОБА_1, який діє за себе та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі позивачі), в особі свого представника за письмовою довіреністю - ОСОБА_3 (далі - представник позивача), звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до Виконавчого комітету Енергодарської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Енергодарське БТІ», про визнання права на приватизацію (а.с.2-6).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є наймачем житлового приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1. У вказану квартиру, він разом з батьками вселився на підставі ордеру на житлове приміщення в гуртожитку №1111, виданого ВП ЗАЕС 26 травня 2010 року. Згодом, батьки зняли своє місце реєстрації в цій квартирі та не проживають там.

До вселення в вищеназвану квартиру він був зареєстрований та фактично мешкав за наступними адресами:

-з 15.06.1984 року та до 12.11.1996 року за адресою: с. Многоводне, Джанкойський р-н, вул. Кримська, буд. 86, Автономна Республіка Крим;

-з 22.11.1996 року по 22.03.1997 року був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3;

-з 09.04.1997 року по 06.09.2002 року був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4;

-з 22.11.2002 року по 26.06.2007 року був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, гуртожиток № З УІПА (тимчасово на період навчання в УІПА);

-з 27.07.2007 року по теперішній час зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в вищевказаній квартирі з 06.09.2011 року по теперішній час.

У липні 2018 року позивач з заявою звернувся до органу приватизації щодо приватизації вище вказаної квартири, але йому було відмовлено в реалізації права на приватизацію, оскільки він не має можливості надати довідку з місця проживання в АР Крим, тобто, за попереднім місцем проживання, а саме у період 01.01.1992 року (з початку приватизації) по 12.11.1996 року. При цьому, позивач зазначає на те, що він проживав з народження та до 12.11.1996 року за адресою: с. Многоводне, Джанкойський р-н, вул. Кримська, буд. 86, Автономна Республіка Крим, про що ним і було надана довідка з Адміністрації Стальненського сільського поселення Джанкойського району №1329 від 25.08.2017 року, але на жаль, політична ситуація, яка виникла з анексією Криму, не надає можливості органам державної влади України взяти з основу вказану ним довідку.

Тобто, на теперішній час позивач фізично не має можливості надати вищезазначену довідку, видану органами державної влади України, але це не є підставою для порушення його конституційних прав, яке може бути відновлено у судовому порядку.

Ухвалою суду від 25.07.2018 року справу було прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження (а.с. 26).

Ухвалою суду від 10.08.2018 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду (а.с.45).

Позивач у судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, вимоги, викладені в позові підтримав у повному обсязі (а.с.32).

Представник відповідача: Виконавчого комітету ЕМР - в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, проти заявлених вимог не заперечує (а.с. 33). Відзиву на позовну заяву стороною відповідача не надано.

В судове засідання представник третьої особи: КП «Енергодарське БТІ» - не зявився, від директора підприємства надійшла до суду заява про розгляд справи без участі представника, покладаючись на компетентність суду (а.с.54). Письмових заперечень на позов від третьої особи надано до суду не було.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання права (ст.16 ЦК України).

У відповідності до ст.ст. 13, 82 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані підтверджуються сукупністю досліджених доказів та підлягають задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 народився 15 червня 1984 року в с. Многоводне Джанкойського району Крим, що доводиться аркушами паспорту (а.с.7-8).

Згідно довідки від 25.08.2017 року, виданої Адміністрацією Стальненської сільського поселення Джанкойського району, Республіки Крим ОСОБА_1 був вперше зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7 Крим в період з 15.06.1984 року до 12.11.1996 рік (а.с.13).

Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Статтею 17 ч.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України то нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

За положеннями ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою країну, є частиною національного законодавства України.

При цьому, суд вважає за необхідність взяти до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог норм ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи.

За період проживання на території Стальненського сільського поселення в приватизації будинку 86 в с. Многоводне, Джанкойський р- н, вул. Кримська, Автономна Республіка Крим, в якому був зареєстрований позивач ОСОБА_1 участі не приймав, що підтверджується довідкою від 25.08.2017 року, виданої Адміністрацією Стальненської сільського поселення Джанкойського району, Республіки Крим (а.с.13).

ОСОБА_1 з 22.11.1996 року по 22.03.1997 року був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 та з 09.04.1997 року по 06.09.2002 року був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується довідкою №5961 від 25.06.2018 року, виданою Сектором реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.16). З 22.11.2002 року по 26.06.2007 року був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, гуртожиток № 3 УІПА тимчасова було виділено кімнату на період навчання в УІПА та приватизація житла за цей період в гуртожитку не проводилась, що підтверджується довідкою №88/3 від 22.05.2018 року, виданою УІПА (а.с.14). З 27.07.2007 року по теперішній час зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується довідкою № 5960 від 25.06.2018 року, виданою Сектором реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.18).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований в вищевказаній квартирі з 06.09.2011 року по теперішній час, що підтверджується довідкою №5959 від 25.06.2018 року, виданою Сектором реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.17).

26 травня 2010 року ВП ЗАЕС було видано ордер на житлове приміщення в гуртожитку №1111 на право зайняття жилого приміщення житловою площею 24,98 кв.м. в квартирі №78 будинку №2 корпус 2 по вул. Центральній в м. Енергодар (а.с.11).

Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради №14 від 07.12.2016 року «Про залишення гуртожитку «Славутич 1,2,3», розташованого за адресою: м. Енергодар, вул. Центральна,2 у статусі «гуртожиток» було надано дозвіл на приватизацію його приміщень» (а.с. 43).

Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради від 21.02.2017 №58 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 20.12.2016 року №407 «Про реєстрацію нумерації житлових приміщень у гуртожитку «Славутич 1,2,3» на вул. Центральній, буд.2» були внесені відповідні зміни (а.с.41-42).

Рішенням Енергодарської міської ради №193 від 24.07.2017 року «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності гуртожитку «Славутич 1,2,3» від ВП Запорізька АЕС ДП НАЕК «Енергоатом» було надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Енергодара від ВП Запорізька АЕС ДП НАЕК «Енергоатом» гуртожитку «Славутич 1,2,3» за адресою: м. Енергодар, вул. Центральна, 2 в комплексі з іншим індивідуально визначеним майном та товарно-матеріальними цінностями цього гуртожитку згідно з додатком до цього рішення (а.с.36-37).

Довідкою №5960 від 25.06.2018 року доводиться те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.18). Даний факт також зазначений в довідці №51 від 27.06.2018 року, виданою КП «ПКВ» Енергодарської міської ради (а.с.19).

Відповідно до листа КП «Енергодарське БТІ» Енергодарської міської ради №01-20/332 від 17.07.2018 року «Про приватизацію житлового приміщення у гуртожитку», позивачам розяснено право на звернення до суду через неможливість прийняття заяви на приватизацію у звязку з відсутністю довідки з місця проживання в АР Крим (а.с.22).

Закон України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" визначає, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до вимог ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Відповідно до вимог ст.2 Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

А відповідно до ст.3 Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв. м на сім'ю.

Стаття 8 Закону регламентує, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч.11 ст.8 Закону визначено, що спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

У відповідності до вказаних положень Закону №2482 громадяни вправі приватизувати займані ними житлові приміщення, в тому числі житлові приміщення у гуртожитках, в будинках державного житлового фонду. До будинків державного житлового фонду належить також житловий фонд місцевих Рад. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам, зокрема житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Приватизація здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Вказані вище положення Закону №500 встановлюють право громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них можуть реалізувати конституційне право на житло, зокрема шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом). Житлова кімната у гуртожитку - окреме житлове приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому; житлові приміщення у гуртожитку - приміщення гуртожитку (житлові кімнати, житлові блоки (секції), призначені та придатні для постійного проживання у них. Громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Статтею 4 Закону визначено, що житлові чеки це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Відповідно до ч.4 ст.5 Закону право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Відповідно до змісту ч.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

При цьому частина 10 наведеної статті зазначає, що органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених Законом.

Підстави для відмови у приватизації житла передбачені ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а саме не підлягають приватизації: квартири-музеї, квартири(будинки),житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-памяток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки),житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані(в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири(будинки),житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані(в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири(будинки)віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири(будинки),житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обовязкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.

Позивач та його син є громадянами України, більше п'яти років проживають у зазначеній вище квартирі в гуртожитку, іншого житла у власності або постійному користуванні не мають.

Право на приватизацію в гуртожитку позивача є порушеним з незалежних від нього причин. З метою відновлення порушеного права і забезпечення визначених ст.47 Конституції України та Законами України "Про приватизацію державного житлового фонду" та гарантій реалізації права позивачів на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку, що є комунальною власністю та зареєстрованого в установленому порядку для проживання цих осіб, слід визнати право позивачів на приватизацію цього приміщення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1, який діє за себе та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Енергодарської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Енергодарське БТІ про визнання права на приватизацію задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на приватизацію житлового приміщення, а саме квартири №78 в будинку №2 корпус 2 по вулиці Центральній в місті Енергодар Запорізької області.

Рішення в повному обсязі складено 15.04.2019 р.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду (з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 р. із змінами).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. М. Бульба