ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 759/13771/14-ц

провадження № 61-13651св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_13, Новгород-Сіверська районна державна адміністрація Чернігівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ реєстрації актів цивільного стану Новгород-Сіверського районного управління юстиції Чернігівської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_8, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року, ухвалене у складі судді Кириленко Т. В., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 6 липня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Кравець В. А., Качана В. Я., Шиманського В. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог первісного і зустрічного позовів

У серпні 2014 року ОСОБА_13 звернулася з позовом, уточненим у грудні 2014 року, до ОСОБА_4 про визнання усиновлення недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що її усиновлення у 1981 році дядьком ОСОБА_9 і його дружиною ОСОБА_4 мало фіктивний характер та спрямоване на отримання ними статусу багатодітної сім'ї з метою створення сприятливих умов для поліпшення житлових умов.

За таких обставин просила визнати рішення виконавчого комітету Новгород-Сіверської районної ради народних депутатів Чернігівської області від 19 травня 1981 року № 257 про її удочеріння ОСОБА_9 і ОСОБА_4 недійсним з моменту прийняття і анулювати актовий запис про усиновлення № 4 від 20 травня 1981 року, складений відділом реєстрації актів цивільного стану Новгород-Сіверського районного управління юстиції Чернігівської області.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом, остаточно уточненим у вересні 2015 року, до ОСОБА_13, Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ реєстрації актів цивільного стану Новгород-Сіверського районного управління юстиції Чернігівської області, про скасування (визнання недійсним) усиновлення і зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначила, що Новгород-Сіверська районна державна адміністрація Чернігівської області допустила ряд порушень при оформленні усиновлення нею і її чоловіком ОСОБА_4 ОСОБА_13, яка є його племінницею.

Вказала, що ОСОБА_13 не визнавала їх своєю сім'єю, постійно наполягала на зміні місця проживання (бажала проживати у інших дядьків - ОСОБА_10 і ОСОБА_11.), завжди прагнула спілкуватися з кровними родичами, зокрема з рідним батьком - ОСОБА_6, а після досягнення повноліття змінила прізвище і по-батькові та перестала підтримувати стосунки із сім'єю усиновлювачів.

Оскільки Новгород-Сіверська районна державна адміністрації Чернігівської області не надала їм консультацій з приводу усиновлення дитини, не роз'яснила різниці між усиновленням та встановленням опіки, не отримала згоди рідного батька ОСОБА_13 на її усиновлення, а сама усиновлена ніколи не визнавала їх своєю сім'єю, ОСОБА_4 просила: скасувати (визнати недійсним) усиновлення нею і ОСОБА_9 ОСОБА_13; зобов'язати відділ реєстрації актів цивільного стану Новгород-Сіверського районного управління юстиції Чернігівської області анулювати актовий запис і свідоцтво про народження ОСОБА_13 та видати нове із зазначенням її кровних батьків - ОСОБА_12 і ОСОБА_6

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 6 лютого 2015 року позов ОСОБА_13 залишено без розгляду за її заявою.

Рішенням цього суду від 20 травня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним усиновлення (удочеріння) ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4.

Зобов'язано відділ реєстрації актів цивільного стану Новгород-Сіверського районного управління юстиції Чернігівської області внести відповідні зміни в актовий запис № 65 від 4 серпня 1970 року про народження ОСОБА_13, а саме в графі «Мати» виключити запис «ОСОБА_4», поновивши відомості про матір, записані до усиновлення дитини. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання усиновлення ОСОБА_4 ОСОБА_13 недійсним і зобов'язуючи внести відповідні зміни до актового запису про народження, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнала відсутність між нею і усиновлювачами стосунків, які властиві членам сім'ї, та фіктивний характер здійсненого усиновлення, а саме без мети дійсного прийняття її у сім'ю. Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсним усиновлення відповідача ОСОБА_9, суд першої інстанції дійшов висновку, що право оспорення усиновлення нерозривно пов'язане із особою усиновлювача і не входить до складу спадщини, тому, оскільки ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і за життя із відповідними вимогами не звертався, немає правових підстав для визнання недійсним усиновлення ним ОСОБА_13 за позовом ОСОБА_4 Питання відшкодування позивачу судових витрат суд першої інстанції не вирішував.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 6 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року - без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що визнання ОСОБА_13 позову щодо визнання усиновлення недійсним є підставою для задоволення таких вимог в частині усиновлювача ОСОБА_4 та внесення відновних змін до актового запису про народження ОСОБА_13 Також апеляційний суд вважав обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним усиновлення ОСОБА_13 ОСОБА_9 з тих підстав, що за життя він відповідних вимог не заявляв і ці правовідносини не допускають правонаступництва. Апеляційний суд зазначив про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу у зв'язку з відсутністю доказів їх понесення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просила рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року в частині відмови у визнанні усиновлення відповідача, здійсненого ОСОБА_9, недійсним і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 6 липня 2016 року скасувати та передати справу у відповідній частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині і ухвала апеляційного суду постановлені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник посилається на порушення судами першої і апеляційної інстанцій цивільного процесуального законодавства, обмеження її у реалізації процесуальних прав, зокрема, безпідставну відмову у задоволенні клопотань, обмеження у часі при наданні пояснень, необґрунтовану відмову у відкладенні розгляду справи для забезпечення явки у судове засідання іншого адвоката - Харченка В. М., розгляд справи за відсутності представника Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області, явку якого вважає обов'язковою.

Вказала, що суди першої і апеляційної інстанцій безпідставно відмовили їй у відшкодуванні судових витрат, а саме витрат на проїзд і витрат, понесених у зв'язку зі сплатою судового збору та отриманням копій звукозапису судових засідань.

Суди попередніх інстанцій, на думку заявника, не надали належної оцінки її доводам про те, що усиновлення нею і її чоловіком ОСОБА_9 ОСОБА_13 не призвело до створення ними сім'ї і виникнення сімейних стосунків саме через недбале відношення до своїх посадових обов'язків спеціалістів Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області, які не роз'яснили їм наслідки усиновлення і взаємні обов'язки, не перевіряли умови проживання дитини та характер стосунків, які склалися між нею і усиновлювачами.

Заявник вказує, що вимог про визнання недійсним усиновлення, здійсненого ОСОБА_9, від його імені не заявляла, а просила визнати рішення про усиновлення недійсним у цілому у зв'язку з порушеннями, що мали місце при прийнятті відповідного рішення виконавчим комітетом Новгород-Сіверської районної ради народних депутатів Чернігівської області. При поданні цього позову вона діє від імені подружжя, яке рішення про усиновлення прийняло спільно, тому має право на оспорення усиновлення у цілому, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги.

Також заявник просить касаційний суд витребувати додаткові докази і допитати свідків, які не допитані під час розгляду справи у судах першої і апеляційної інстанцій, для підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

Позиція інших учасників справи

У листопаді 2016 року ОСОБА_13 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких послалася на безпідставність її доводів. Вказала, що у останній уточненій позовній заяві ОСОБА_4 просила визнати усиновлення недійсним у цілому, у тому числі в частині її усиновлення ОСОБА_9, та внести відповідні зміни щодо обох із батьків у актовий запис про її народження. Вимоги заявника про допит свідків і витребування доказів, зазначені у касаційній скарзі, вважає такими, що суперечать визначеним статтею 400 ЦПК України повноваженням касаційного суду.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 13 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням виконавчого комітету Новгород-Сіверської районної ради народних депутатів № 257 від 19 травня 1981 року надано подружжю ОСОБА_9 і ОСОБА_4 дозвіл на удочеріння неповнолітньої ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2. Присвоєно дитині прізвище «ОСОБА_13», а по батькові - «ОСОБА_13».

На підставі вказаного рішення 20 травня 1981 року видано свідоцтво про удочеріння, згідно з яким неповнолітня ОСОБА_13 усиновлена ОСОБА_9 і ОСОБА_4 із присвоєнням їй прізвища та по-батькові - ОСОБА_13.

ОСОБА_9 є дядьком неповнолітньої дитини, а саме рідним братом її матері.

У серпні 1990 року ОСОБА_13 змінила прізвище на «ОСОБА_13» у зв'язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_5

Відповідно до свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові від 11 грудня 1993 року ОСОБА_18 змінила по-батькові з «ОСОБА_13» на «ОСОБА_13» відповідно до імені біологічного батька.

Оцінивши покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які приходяться дядьками ОСОБА_13, суд першої інстанції встановив, що після смерті матері дитини - ОСОБА_12, яка була їх рідною сестрою, вони запропонували іншому брату - ОСОБА_9 - взяти на виховання неповнолітню племінницю з метою її влаштування у місті Києві та надання допомоги у отриманні освіти. Вони вирішили, що усі братимуть участь в утриманні і вихованні дитини, що ними і зроблено, оскільки ОСОБА_13 у певні періоди часу проживала у кожного з них.

Також судами встановлено, що при усиновленні ОСОБА_9 і ОСОБА_4 ОСОБА_13 вони не бажали настання наслідків, які виникають у результаті усиновлення, а саме прийняття дитини у сім'ю на правах дочки, а пов'язували цей факт з необхідністю тимчасового надання допомоги неповнолітній племінниці, яка опинилась в складних життєвих умовах у зв'язку зі смертю матері та від'їздом з України батька.

У період до досягнення повноліття ОСОБА_13 періодично проживала у сім'ях дядьків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, а також у діда і баби у селі Ломанка Чернігівської області. Після приїзду до України біологічного батька - ОСОБА_6 - вона постійно підтримувала з ним стосунки, а після отримання разом з ОСОБА_9 у 1988 році квартири та здійснення родинного обміну припинила будь-яке спілкування з сім'єю усиновлювачів.

Також судами встановлено, що ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3; за життя вимог про визнання усиновлення ОСОБА_13 недійсним чи його скасування ОСОБА_9 не заявляв.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Оскільки усиновлення ОСОБА_13 відбулося у 1981 році, права і обов'язки сторін, що існували до 1 січня 2004 року, регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, а з 1 січня 2004 року - СК України.

Відповідно до статті 102 Кодексу про шлюб та сім'ю Україниусиновлення проводиться рішенням виконавчого комітету районної чи міської Ради депутатів трудящихся на прохання особи, яка бажає усиновити дитину.

Згідно зі статтею 113 Кодексу про шлюб та сім'ю України усиновлення виникає з часу прийняття рішення про усиновлення виконавчим комітетом районної чи міської Ради депутатів трудящихся. Копія цього рішення надсилається в місячний строк до бюро запису актів громадянського стану за місцем винесення рішення для реєстрації.

Визнання усиновлення недійсним та скасування усиновлення допускається лише у судовому порядку (стаття 119 Кодексу про шлюб та сім'ю України).

Відповідно до статей 120, 121 Кодексу про шлюб та сім'ю України усиновлення могло бути визнано недійсним, якщо воно було проведено на підставі підроблених документів, або без наміру породити відносини, встановлені для батьків та дітей (фіктивне усиновлення), або особою, яка не могла бути усиновителем, лише за заявою особи, права якої були порушені усиновленням, а також за заявою органів опіки і піклування та прокурора.

Правові підстави для скасування усиновлення визначалися статтею 123 Кодексу про шлюб та сім'ю України Кодексу, згідно з якою усиновлення скасовується, якщо воно суперечить інтересам дитини. Усиновлення може бути скасоване, якщо воно було проведено без згоди батьків усиновленого, самого усиновленого, другого з подружжя усиновителя, коли згода їх на усиновлення необхідна за законом (частина перша статті 104, статті 105 і 107 цього Кодексу), при умові, що скасування усиновлення не суперечить інтересам дитини. При скасуванні усиновлення має бути враховано бажання усиновленого, якщо він досяг десятирічного віку.

Скасування усиновлення не допускається, якщо до моменту пред'явлення вимоги про його скасування усиновлений досяг повноліття. Скасування усиновлення після досягнення усиновленим повноліття допускається, якщо діяння усиновленого (усиновителя) загрожують життю або здоров'ю усиновителя (усиновленого), другому з подружжя або їх дітям.

Усиновлення без згоди батьків усиновленого може бути скасовано за позовом батьків, якщо повернення їм дитини відповідає інтересам останньої. Скасування усиновлення з інших підстав, передбачених статтею 123 цього Кодексу, може бути проведено тільки на вимогу органів опіки і піклування або прокурора. Інші державні та громадські організації і окремі особи звертаються в цих випадках до органів опіки і піклування від яких залежить вирішення питання про дальше направлення матеріалів про скасування усиновлення до суду.

Після набрання чинності СК України порядок визнання усиновлення недійсним або його скасування визначені статтями 236 і 238 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 236 СК України усиновлення визнається недійсним за рішенням суду, якщо: воно було проведене без згоди дитини та батьків, якщо така згода була необхідною; усиновлювач не бажав настання прав та обов'язків, які виникають у результаті усиновлення (фіктивне усиновлення); воно було проведене на підставі підроблених документів; у разі відсутності згоди на усиновлення осіб, зазначених у статтях 220-222 цього Кодексу.

За рішенням суду усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків.

Скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття. Усиновлення може бути скасоване після досягнення дитиною повноліття, якщо протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров'ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім'ї. Усиновлення повнолітньої особи може бути скасовано судом за взаємною згодою усиновлювача і усиновленого або на вимогу одного з них, якщо сімейні відносини між ними не склалися (стаття 238 СК України).

Статтею 240 СК України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що з вимогою про визнання усиновлення недійсним чи його скасування можуть звернутися уповноважені на це законодавством органи, а також батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник та усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 28 ЦПК України у тій же редакції визначає, що усі фізичні і юридичні особи мають здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність).

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України).

Встановивши, що на день подання цього позову усиновлювач ОСОБА_9 помер і за життя вимог про визнання усиновлення недійсним чи його скасування не заявляв, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсним усиновлення ОСОБА_13. ОСОБА_9

Смерть ОСОБА_9 унеможливлює з'ясування, чи бажав він набути права і обов'язки батька відповідача внаслідок усиновлення та прийняття її у сім'ю на правах дочки. Інших правових підстав для визнання усиновлення ОСОБА_13. ОСОБА_9 недійсним, визначених статтею 120 Кодексу про шлюб та сім'ю України і статтею 236 СК України, судами попередніх інстанцій не встановлено. За таких обставин висновок про відмову у задоволені позову у цій частині правильний.

Доводи заявника про те, що вона не заявляла вимог про визнання недійсним усиновлення ОСОБА_13 ОСОБА_9, а просила визнати рішення про усиновлення недійсним у цілому у зв'язку з порушеннями, що мали місце при прийнятті відповідного рішення виконавчим комітетом Новгород-Сіверської районної ради народних депутатів Чернігівської області, касаційний суд відхиляє.

Правові підстави для визнання усиновлення недійсним і особи, які можуть звернутися із відповідними вимогами, визначені Кодексом про шлюб та сім'ю України, який врегульовував правовідносини щодо усиновлення до 1 січня 2004 року, і СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Порушення процедури оформлення усиновлення, зокрема щодо проведення консультативно-роз'яснювальних заходів, на що посилається заявник, не є правовою підставою для визнання усиновлення недійсним згідно з вказаними положеннями законодавства.

Посилання заявника на прийняття рішення про усиновлення без згоди біологічного батька ОСОБА_13 - ОСОБА_6, не свідчить про недійсність усиновлення, оскільки стаття 106 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачає можливість усиновлення дитини без згоди батьків, якщо вони понад 6 місяців не проживають разом з дитиною і без поважних причин не беруть участі в її вихованні та утриманні, не виявляють щодо дитини батьківської уваги і турботи. Біологічний батько відповідача ОСОБА_6, який на час прийняття рішення про її усиновлення з дитиною не проживав, після повернення в Україну вимог про визнання усиновлення недійсним чи його скасування не заявляв.

Твердження заявника про те, що усиновлення нею і її чоловіком ОСОБА_9 ОСОБА_13 не призвело до створення ними сім'ї і виникнення сімейних стосунків саме через недбале відношення до своїх посадових обов'язків спеціалістів Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області, які не роз'яснили їм наслідки усиновлення і взаємні обов'язки, не перевіряли умови проживання дитини та характер стосунків, які склалися між нею і усиновлювачами, не мають правового значення для вирішення цієї справи.

Можлива неповнота виконання спеціалістами Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області своїх обов'язків при прийнятті рішення щодо усиновлення дитини та нездійснення ними подальшого контролю за умовами проживання дитини, про що вказує заявник, не має значення при з'ясуванні правових підстав для визнання проведеного усиновлення недійсним чи його скасування, оскільки підстави для цього прямо визначені законом.

Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у відшкодуванні судових витрат, а саме витрат на проїзд і витрат, понесених у зв'язку зі сплатою судового збору та отриманням копій звукозапису судових засідань, є безпідставними, так як апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу, тому не мав правових підстав для перерозподілу судових витрат. Невирішення питання щодо розподілу судових витрат і щодо їх відшкодування судом першої інстанції є правовою підставою для ухвалення у справі додаткового рішення, а не підставою для його скасування.

Порушень судами першої і апеляційної інстанцій цивільного процесуального законодавства, які унеможливили з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено.

Заявник належним чином повідомлялася про призначені у справі судами першої і апеляційної інстанцій судові засідання, вона і її представник брали участь у судових засіданнях, тобто ОСОБА_4 не була обмежена у реалізації своїх процесуальних прав як особисто, так і через представника.

Твердження заявника обов'язковість участі у розгляді цієї справи представника Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області і надання адміністрацією як органом опіки та піклування висновку у порядку частини п'ятої статті 19 СК України є помилковими.

Органи опіки та піклування провадять діяльність із забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки (статті 55, 56 ЦК України).

Згідно з частиною п'ятою статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.ОСОБА_13 є повнолітньою особою; відомості щодо неможливості нею самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки відсутні. За таких обставин немає правових підстав для висновку про обов'язковість участі у цій справі представника Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області як органу опіки та піклування і обов'язкового надання ним висновку відповідно до статті 19 СК України.

Клопотання заявника про витребування додаткових доказів і допит свідків не підлягає розгляду та вирішенню касаційним судом, оскільки відповідно до статті 400 ЦПК України під час касаційного перегляду справи касаційний суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України») Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції в частині вирішення позову щодо визнання недійсним усиновлення ОСОБА_13 ОСОБА_9 та суд апеляційної інстанції у відповідній частині ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції щодо відмови у визнанні недійсним усиновлення ОСОБА_13 ОСОБА_9 та ухвали апеляційного суду у відповідній частині без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року в частині відмови у визнані недійсним усиновлення ОСОБА_13 ОСОБА_9 і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 6 липня 2016 року у відповідній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник О. В. Ступак