ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 643/15265/16-ц

провадження № 22ц/818/804/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Харківводоканал»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2018 року в складі судді Сугачової О.О.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Позовна заява мотивована тим, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року відмовлено у прийнятті заяви Комунального підприємства «Харківводоканал» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення зіОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Зазначив, що за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, які є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення шляхом відкриття абонентського особового рахунку № НОМЕР_1.

Вказав, що відповідачі мають заборгованість в розмірі 10 943,54 грн., а саме: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 грудня 1999 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 7657,34 грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 квітня 2011 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 3286,20 грн.

Зазначив, що боржникам направлено рахунок-попередження з пропозицією погасити борг за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у 10-денний термін, однак на момент подання позову відповідачі не здійснили жодних заходів до повного погашення заборгованості.

Вказав, що відповідачам також нараховано індекс інфляції за час прострочення в розмірі 1338,27 грн. та три процента річних від простроченої суми в розмірі 190,84 грн.

Зазначив, що несплата боргу призводить до погіршення стану комунальних мереж централізованого водопостачання та водовідведення, погіршує можливості щодо забезпечення екологічного добробуту міста і негативно впливає на впровадження природоохоронних заходів.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 12 472,65 грн., із них за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 грудня 1999 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 7657,34 грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 квітня 2011 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 3286,20 грн., інфляційні витрати 1338,27 грн., 3% річних від простроченої суми 190,84 грн.; судовий збір покласти на відповідачів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2018 року позов Комунального підприємства «Харківводоканал» задоволено частково, стягнуто солідарно зі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» суму заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у загальному розмірі 8060,35 грн.; стягнуто зі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судові витрати в розмірі 1600,00 грн. в рівних частинах з кожного; в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосувано норми процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що між відповідачами та Комунальним підприємством «Харківводоканал» не укладено жодного договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення та не надано згоду на відкриття особового рахунку; що надані суду документи, а саме зведена картка абонента, розрахунок 3% річних та індексу інфляції не є належними доказами, оскільки не підтверджують факт надання позивачем будь-яких послуг; що його квартира з 2009 року відключена від міської мережі каналізації; що не надано доказів на підтвердження споживання вказаних у розрахунках об'ємів води; що в його квартирі не встановлено лічильників води; що порушено строки розгляду справи; що судом не обґрунтовано розмір заборгованості, який стягнуто з відповідачів, та не зазначено, з чого вона складається.

07 лютого 2019 року від Комунального підприємства «Харківводоканал» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Комунальне підприємство вважало рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилалось на те, що відповідач не довів наявність обставин, які можуть свідчити про відсутність у них обов'язку сплати нарахувань за надані послуги перед підприємством. Заяв про відмову від отримання відповідачами послуг централізованого водопостачання та водовідведення до підприємства не надходило. Доказів того, що відповідачі не отримували послуг від підприємства, відповідачами не надано. Нарахування судом пені та 3% річних узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року (справа № 6 - 59 цс 13).

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з відповідачів підлягає стягненню заборгованість занадані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в межах трирічного строку позовної давності. При цьому, розрахунок не навів, а сума, яка підлягає стягненню, виходить за межі трирічного строку позовної давності.

Так, як убачається з преамбули, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

За визначенням, наданим у статті 1 цього Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3).

Відповідно до статей 67, 162 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію тощо) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року із змінами та доповненнями та пункту 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630 споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктами 18, 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 1 частини 2 статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» за № 1918 від 10 січня 2002 року передбачено, що споживач зобов'язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, які є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, шляхом відкриття особового рахунку № НОМЕР_1. Квартира не приватизована.

Із зведеної картки абонента та розрахунку вбачається, що відповідачі не в повному обсязі оплачували за надані послуги з 01 грудня 1999 року по 31 жовтня 2016 року, у зв'язку з чим за ними утворилась заборгованість в розмірі 12 472,65 грн., із них за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 грудня 1999 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 7657,34 грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 квітня 2011 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 3286,20 грн., інфляційні втрати - 1338,27 грн., 3% річних від простроченої суми - 190,84 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року відмовлено у прийнятті заяви Комунального підприємства «Харківводоканал» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення зіОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі звернулись до суду першої інстанції з заявою про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Матеріали справи свідчать про те, що із заявою про видачу судового наказу позивач звернувся 24 листопада 2016 року та просив стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 12 472,65 грн., із них за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 грудня 1999 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 7657,34 грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 квітня 2011 року по 31 жовтня 2016 року - 3286,20 грн., інфляційні витрати - 1338,27 грн., 3% річних від простроченої суми - 190,84 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року відмовлено у прийнятті заяви Комунального підприємства «Харківводоканал» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення зіОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Зважаючи на те, що загальний строк позовної давності становить 3 роки, та переривання строку позовної давності має значення лише щодо тих вимог, стосовно яких вона ще не спливла, з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року.

Зі зведеної картки абонента по особовому рахунку НОМЕР_1 вбачається, що заборгованість за послуги з централізованого водопостачання за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року складає 7657,34 -5149,07 = 2508,27 грн.

Зі зведеної картки абонента по особовому рахунку НОМЕР_1 вбачається, що заборгованість за послуги з централізованого водовідведення за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року складає 3286,20 - 609,22 = 2676,98 грн.

Таким чином, заборгованість відповідачів за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення водопостачання за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року складає 5185,25 грн.

До позовної заяви долучено розрахунок 3% річних та індексації заборгованості за період з 01 листопада 2013 року по 31 жовтня 2016 року, згідно якого щодо суми заборгованості за послуги з централізованого водопостачання 3% річних становить 91,45 грн. та індекс інфляції 639,56 грн., та щодо суми заборгованості за послуги з централізованого водовідведення 3% річних становить 99,39 грн. та індекс інфляції 698,71 грн.

Отже, загальна сума 3% річних, що підлягають стягненню, становить 190,84 грн. та індекс інфляції 1338,27 грн.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідачів становить 6714,36 грн., а не 8060,35 грн., як зазначено у рішенні суду.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачами до 2017 року не укладено відповідний договір з позивачем, у зв'язку з чим на них не може бути покладено обов'язок щодо оплати комунальних послуг є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов'язки, і такою дією є надання послуг та їх отримання відповідачем.

Як вбачається зі зведеної картки абонента по особовому рахунку НОМЕР_1 відповідачі регулярно здійснюють оплату наданих послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, хоч і не в повному обсязі.

Крім того, у своїх запереченнях на позовну заяву відповідачі вказали, що сплачують за холодну воду та водовідведення у тій мірі, у якій ці послуги надаються, тобто ними визнається факт надання їм відповідних послуг Комунальним підприємством «Харківводоканал».

Належних та допустимих доказів того, що відповідачі не користувались послугами Комунального підприємства «Харківводоканал» матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що зведена картка абонента, розрахунок 3% річних та індексу інфляції не підтверджують факт надання позивачем будь-яких послуг; що не надано доказів на підтвердження споживання вказаних у розрахунках об'ємів води; що в його квартирі не встановлено лічильники води, є безпідставними, оскільки розрахунок заборгованості належними та достатніми доказами не спростовано, підстав для відмови у прийнятті зазначених документів у якості доказів не встановлено.

Посилання ОСОБА_1 на те, що його квартира з 2009 року відключена від міської мережі каналізації, не можуть бути взяті до уваги, виходячи з наступного.

З повідомлення Комунального підприємства «Харківкомуночиствод» від 08 жовтня 2009 року №317 вбачається, що квартира відповідачів відключена від міської мережі каналізації та буде підключена після погашення заборгованості за послуги водовідведення, яка станом на 01 жовтня 2009 року складає 933,44 грн. та вартості робіт з відключення/підключення у розмірі 540,35 грн.

Як вбачається зі зведеної картки абонента по особовому рахунку НОМЕР_1 відповідачі здійснювали оплату наданих послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, хоч і не в повному обсязі, в тому числі і після 2009 року, що свідчить про те, що відповідні послуги їм продовжують надаватись.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки комунальні послуги позивачем надаються, а відповідачі ними користуються та жодних претензій з цього питання до позивача не заявляли, підстав для відмови у задоволенні позову не вбачається.

Отже, з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 6714,36 грн., з яких за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року - 2508,27 грн., за послуги з централізованого водовідведення за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року - 2676,98 грн.; інфляційні втрати - 1338,27 грн., 3% річних від простроченої суми - 190,84 грн., ( а. с. 4-13).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на зазначене та вимоги закону уваги не звернув та стягнув заборгованість поза межами трирічного строку.

Оскільки неправильно застосовано норми матеріального права, судове рішення відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає зміні, а сума стягнення - зменшенню з 8060, 35 грн. до 6714, 36 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що сплату судового збору відстрочено сторонам у суді першої та апеляційної інстанції, а позов задоволено частково, на 53,83%, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь держави за подання позову у розмірі 741,78 грн. та за подання апеляційної скарги - 1112, 67 грн., а всього, 1854, 45 грн. по 618, 15 грн. з кожного, та з позивача підлягає стягненню судовий збір на користь держави за подання позову в розмірі 636, 22 грн., за подання апеляційної скарги - 954,33 грн. , а всього, 1590, 55 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2018 року - змінити.

Зменшити суму заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, стягнуту з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» з 8060, 35 грн. до 6714,36 грн., з яких за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року - 2508,27 грн., за послуги з централізованого водовідведення за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року - 2676,98 грн.; інфляційні втрати - 1338,27 грн., 3% річних від простроченої суми - 190,84 грн.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в дохід держави 1854, 45 грн. судового збору по 618, 15 грн. з кожного.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківводоканал» в дохід держави 1590, 55 грн. судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.