Справа №345/5031/18
Провадження № 2/345/196/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2019 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Миговича О.М.

секретаря Бабійчук Л.В.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивачка ОСОБА_2П

представника відповідачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів: приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договором дарування квартири, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачкою ОСОБА_4 він перебуває у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрували 30.11.1985 року. Згідно розпорядження №3/2047 від 11.02.1998 року відділу приватизації житла Державного концерну «Оріана» про приватизацію чотирикімнатної квартири загальною площею 72,3 кв.м за адресою м.Калуш, бульвар Незалежності,6/289 Івано-Франківської області його дружина набула право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Відповідач у приватизації не брав.

Друга половина квартири належить його дружині ОСОБА_4 згідно договору дарування №2656 від 24.12.2004 року.

Ставши одноособовим власником квартири ОСОБА_7 згідно договору дарування від 21.08.2018 року подарувала вищезазначену квартиру своїй сестрі ОСОБА_5

Оскільки Ѕ частина спірної квартири приватизована відповідачкою ОСОБА_4 під час перебування з позивачем у шлюбі, тому Ѕ частина спірної квартири перебуває у їхній з ОСОБА_4 спільній власності, як подружжя і дарування квартири пройшло без його згоди, як співвласника квартири.

Вважає оспорюваний договір таким, що порушує його право на частку у спірній квартирі, тому з даним позовом звернувся до суду.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять позов задоволити з наведених в позові підстав.

Представник відповідачів ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що спірну квартиру відповідачка ОСОБА_4 приватизувала разом із своєю мамою ОСОБА_8 в 1998 році, набувши право власності по Ѕ частині квартири. Позивач участі в приватизації не брав, оскільки не був зареєстрований в даній квартирі та ймовірно використав своє право на приватизацію в інший спосіб. Дана квартира після приватизації не стала спільним сумісним майном подружжя, оскільки приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), тобто не має підстав вважати, що квартира була придбана за кошти подружжя (позивача та відповідача). На момент приватизації позивачка та її мама стали єдиними власниками спірної квартири. В 2004 році мама позивачки ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_4 своїй дочці Ѕ частину квартири, із цього часу ОСОБА_4 стала власником всієї квартири. Позивач участі у приватизації не брав, не є співвласником чи власником спірної квартири, не проживає та не зареєстрований в ній, дана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому бідь-які права позивача не порушено, отримання його згоди на відчуження спірної квартири законодавством не передбачено. Тому договір дарування квартири від 21.08.2018 року посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 є дійсним і відповідає вимогам закону. Просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів: приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася, подала до суду пояснення згідно заявленого позову, згідно яких вважає позов безпідставним та просить у задоволенні позову відмовити..

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі 30.11.1985 року зареєстрували шлюб, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.8).

Згідно розпорядження №3/2047 від 11.02.1998 року відділу приватизації житла Державного концерну «Оріана» про приватизацію чотирикімнатної квартири загальною площею 72,3 кв.м за адресою м.Калуш, бульвар Незалежності,6/289 Івано-Франківської області ОСОБА_4 набула право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Друга половина квартири належить його дружині ОСОБА_4 згідно договору дарування №2656 від 24.12.2004 року.

24.12.2004 року мама позивачки ОСОБА_8 подарувла своїй дочці ОСОБА_4 Ѕ частину квартири №289, яка знаходиться в м.Калуші по бульвару Незалежності в будинку №6 (а.с.37). Тобто ОСОБА_4 стала одноосібним власником даної квартири.

21.08.2018 року ОСОБА_4 подарувала квартиру №289, яка знаходиться в м.Калуші по бульвару Незалежності в будинку №6 своїй сестрі ОСОБА_5 (а.с.34).

Згідно п.4 ст.3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (редакція, що діяла на момент приватизації квартири) право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Згідно п.5 ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (редакція, що діяла на момент приватизації квартири): кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Виходячи з цього, підставою набуття права власності на приватизовану квартиру є факт постійного проживання в квартирі або перебування на відповідному обліку та використання житлових чеків. Інших механізмів набуття права власності на приватизоване майно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (редакція, що діяла на момент приватизації квартири) не передбачено.

З позовної заяви вбачається, також в судовому засіданні ствердив представник позивача, що позивач ОСОБА_1 участі в приватизації квартири не брав.

Також згідно довідки виданої Госпрозрахунковим відділом приватизації житла при управління ЖКГ міської ради, вбачається, що ОСОБА_1 приватизував квартиру №50 на вул.Б.Хмельницького,46 в 1994 році (а.с.66), тобто своє право на приватизацію він використав, ще в 1994 році, а Ѕ частину спірної квартири №289, яка знаходиться в м.Калуші по бульвару Незалежності в будинку №6 відповідачка набула 11.02.1998 року.

Згідно ст.243 Цивільного кодексу Української РСР (у редакції, що діяла на момент приватизації квартири) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Оскільки згідно ст.3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (редакція, що діяла на момент приватизації квартири) приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир то така передача є даруванням і не може розглядатися, як спільно надите майно подружжя.

Позивач участі у набутті квартири не брав, а також згідно ст.24 Кодексу про шлюб та сімю України (у редакції, що діяла на момент приватизації квартири) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування,є власністю кожного з них.

Отже квартири №289, яка знаходиться в м.Калуші по бульвару Незалежності в будинку №6 Івано-Франківської області не є спільною сумісною власністю подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до. п. 24 вищевказаної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них.

За правилами ч. 3 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року N 6-2333цс15).

Судом встановлено, що згідно розпорядження №3/2047 від 11.02.1998 року відділу приватизації житла Державного концерну «Оріана» про приватизацію чотирикімнатної квартири загальною площею 72,3 кв.м за адресою м.Калуш, бульвар Незалежності,6/289 Івано-Франківської області ОСОБА_4 набула право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

Позивач участі у приватизації не брав, не є співвласником чи власником спірної квартири, не проживає та не зареєстрований в ній, квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, тому відповідно до договору дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу 21.08.2018 року ОСОБА_6 за реєстровим №1253, будь-які права позивача не порушено, отримання його згоди на відчуження даної квартири законодавством не передбачено.

Таким чином, квартира №289, яка знаходиться в м.Калуші по бульвару Незалежності в будинку №6 Івано-Франківської області не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона набута ОСОБА_4 в порядку приватизації житлового фонду згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить їй на праві приватної власності. Право власності на Ѕ частину спірної квартири набуто у 1998 році, тому ці правовідносини регулюються нормами КпШС України, які не передбачали віднесення нерухомості, набутої внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя шляхом приватизації, до обєктів спілної сумісної власності подружжя. Тобто, відсутні обставини, які б свідчили про необхідність отримання згоди ОСОБА_1 на укладення спірного договору дарування.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263 - 265 ЦПК України, суд,

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідів: приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договором дарування квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: