У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року

м. Харків

Справа № 622/859/14-ц

Провадження № 22-ц/818/1693/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

у порядку вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 11 червня 2018 року в складі судді Кочнєва О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 11 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ідеальну частину спільного майна подружжя під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1, яке складається із 1/2 частини земельної ділянки площею 3,6337 га, яка зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі державного акту серії ЯБ № 217781, виданого 28.01.2005 року на підставі розпорядження Золочівської районної державної адміністрації Харківської області від 12.11.2004 року №556, яка розташована на території Малорогозянської сільської ради Золочівського району Харківської області із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0097, та 1/2 частини автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Transporter», державний номерний знак НОМЕР_1, 1999 року випуску, придбаний 14.07.2011 року та зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про переєстрацію транспортного засобу САО 979677 від 28.05.2013 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

05 лютого 2019 року до Харківського апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 на зазначене рішення суду подали апеляційну скаргу, яка ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року залишена без руху. Надано апелянту строк протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги: подання до суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження з посиланням на обґрунтовані підстави для поновлення строку з поданням відповідних доказів на їх підтвердження для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Золочівського районного суду Харківської області від 11 червня 2018 року, подання до суду документу, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

20 березня 2019 року на адресу Харківського апеляційного суду надійшла заява апелянтів, в якій вони просять на виконання ухвали Харківського апеляційного суду без руху долучити до матеріалів справи квитанцію №0.0..1 від 21 серпня 2018 року на суму 700 грн. та квитанцію №0.0..1 від 20 березня 2019 року на суму 600 грн.; та поновити строк на апеляційне оскарження.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 березня 2019 року визнано наведені ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_2 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Золочівського районного суду Харківської області від 11 червня 2018 року неповажними.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 11 червня 2018 року в складі судді Кочнєва О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя залишено без руху.

Надано апелянту строк десять днів з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме: подання до суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження з посиланням на обґрунтовані підстави для поновлення строку з поданням відповідних доказів на їх підтвердження для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Золочівського районного суду Харківської області від 11 червня 2018 року або з наведенням інших підстав для поновлення строку.

Розяснено апелянту, що у разі невиконання у встановлений судом строк вищевказаних вимог у відкритті апеляційного провадження буде відмовлено у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Копія ухвали Харківського апеляційного суду від 25 березня 2019 року отримана ОСОБА_2 03 квітня 2019 року.

12 квітня 2019 року на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скаги без руху від 25 березня 2019 року ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_2 до суду подано клопотання, в якому вони посилаються на те, що рішення суду від 11 червня 2018 року ОСОБА_1 не отримано, підпис в поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення поставила його мати, відповідач не проживає за адресою, зазначеною у поштовому повідомленні, з 14 червня 2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ст. 354 ЦПК в редакції, чинній на день подання апеляційної скарги, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пунктом 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення у справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обовязкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановления нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії»).

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням законних права та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд, що закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (пункт 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, обєктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Перелік поважності причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є обєктивно непереборними і повязані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Відповідно до положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, згідно з якою кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов'язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія ОСОБА_4 проти Іспанії» заявник зобовязаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обовязком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права зобовязує сторону самостійно цікавитися перебігом розгляду його справи. Тривала відсутність такого інтересу свідчить про його небажання добросовісно користуватися своїми процесуальними правами.

Отже, у випадку пропуску строку апеляційного оскарження підставами для розгляду апеляційної скарги є лише наявність поважних причин (підтверджених належними доказами), тобто обставин, які є обєктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та повязані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Дотримання строків оскарження судового рішення є однією із гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Таким чином, виконання обов'язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, покладається на особу, яка має намір її подати, а тому остання повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї для цього дії.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "ОСОБА_5 проти України" (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03)».

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності. У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Таким чином, рішеннями Європейського суду з прав людини визначено обовязок сторони, яка задіяна в ході судового розгляду справи з розумним інтервалом часу цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

Відповідно до пунктів 6, 7 частини 2 статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобовязані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом.

Частинами 1, 2, 3 ст. 42 ЦПК України визначено, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. При розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник. У справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

Частиною 1, 2 ст. 58 ЦПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частинами 1, 2 ст. 62 ЦПК України передбачено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

Частиною першою ст. 64 ЦПК України встановлено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обовязки.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до зворотних рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час та місце судових засідань, зокрема про судове засідання, призначене на 11 червня 2018 року, в якому було ухвалене судове рішення (а.с. 158 том 2), згідно наявної в матеріалах справи довіреності від 14 березня 2017 року ОСОБА_2 був представником ОСОБА_1 у суді першої інстанції, довіреність видана строком на пять років та дійсна до 14 березня 2022 року. (а.с. 115), представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 брав участь в судових засіданнях під час розгляду справи в суді першої інстанції та згідно протоколу судового засідання був присутнім при проголошенні вступної та резолютивної частини оскаржуваного судового рішення 11 червня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга подана ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_2, тобто ОСОБА_2 і на даний час є представником відповідача, його повноваження є чинними. Таким чином, відповідач ОСОБА_1 брав участь в суді першої інстанції та бере участь у судовому процесі через свого представника, який здійснює від імені особи, яку він представляє, тобто від імені ОСОБА_1, його процесуальні права та обовязки.

Крім того, суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції розпочинає розгляд срави по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі та розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з початку розгляду справи по суті, суд враховує, що сторони протягом цього строку мають обов'язок цікавитися провадженням у справі, добросовісно користуватися своїми процесуальними правами та виконувати у встановлений законом або судом строк процесуальні обов'язки, вживати заходів, щоб дізнатись про стан судового провадження.

Про ухвалення судового рішення представнику відповідача ОСОБА_2 було відомо 11 червня 2018 року, однак апеляційна скарга подана до суду з пропуском встановленого законом строку на апеляційне оскарження судового рішення, майже через вісім місяців з дня ухвалення рішення - 05 лютого 2019 року.

Крім того, зазначені в клопотанні обставини, на які апелянти посилаються як на поважні причини пропуску строку та підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, вже були досліджені судом, які ухвалою суду від 25 березня 2019 року було визнано неповажними.

Про існування обставин непереборної сили чи інших обґрунтованих підстав для поновлення строку апелянтами в поданому клопотанні не зазначено.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 1 ст. 123 ЦПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно вимог ч.1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частин 3, 4 статті 357 ЦПК України, апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Згідно вимог п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Оцінивши викладені в клопотанні поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що клопотання ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ст. 357, ст. 358 ЦПК України, суд -

ухвалив :

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Золочівського районного суду Харківської області від 11 червня 2018 року - відмовити.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 11 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту підписання суддями і протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

ОСОБА_6