ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1975/19 Справа № 208/6324/16 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгівельна фірма "ХАН" про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгівельна фірма "ХАН" (далі - ТОВ ВТФ "ХАН") про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи його тим, що 31 жовтня 2008 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав від неї 350.000 грн., які зобов`язався повернути після спливу 07 місяців та сплатити проценти за користування позикою у розмірі 38,4% річних.

Вказувала, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за вказаним договором позики між нею та ТОВ ВТФ «ХАН» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Огнєвою Н.О. за №2783, відповідно до якого ТОВ ВТФ «ХАН» передає, а ОСОБА_1 приймає в заставу нежитлове приміщення (вбудоване приміщення №1 А ) у будинку АДРЕСА_1 .

Зазначала, що 29 травня 2009 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до договору позики від 31 жовтня 2008 року, відповідно до якого строк дії договору позики був подовжений до 30 вересня 2009 року, та після спливу строку дії якого ОСОБА_2 зобов`язався повернути отриману в борг суму разом з процентами у розмірі 48% річних за весь строк користування позикою.

Посилаючись на те, що у встановлений договором строк сума позики у повному обсязі не була повернута, а 22 квітня 2013 року боржник повернув частину боргу в розмірі 10.000 грн., а 18 лютого 2015 року повернув ще 10 000 грн, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 31 жовтня 2008 року в розмірі 2.056.562 грн., яка складається з 330.000 грн. - сума основного боргу; 1.304.192 грн. - проценти; 362.574 грн.87 коп. втрата від інфляції; 59.796 грн. - пеня; звернути стягнення на предмет іпотеки, нежитлове приміщення у будинку (вбудоване приміщення № 1А) у будинку АДРЕСА_1 , що належить ТОВ ВТФ «ХАН», визначивши початкову ціну предмета іпотеки в розмірі 1.057.863 грн.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційні скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, строк позовної давності нею не пропущено, а повернувши частину грошових коштів, відповідачем було перервано строк позовної давності.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони по справі не скористались.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 31 жовтня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 350.000 грн. строком на сім місяців, зі сплатою відсотків річних в розмірі 38,4% та відповідно до умов договору за угодою сторін договір може бути продовжений, про що сторонами укладається додатковий договір про внесення змін до договору (а.с.17).

29 травня 2009 року сторонами були внесені зміни до договору позики, в якому зазначається, що договір продовжений до 31 вересня 2009 року, а також ОСОБА_2 повертає отриману грошову суму в розмірі 350.000 грн. та відсотки за весь час користування грошима із розрахунком 48%, що складає 154.000 грн. (а.с.18).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань ОСОБА_2 між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ ВТФ «ХАН» 31 жовтня 2008 року укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ТОВ ВТФ «ХАН» передає в заставу належне йому нежитлове приміщення (вбудоване приміщення № 1-А), що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 166,3 кв.м.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєвою Н.О. 31 жовтня 2008 року та зареєстровано в реєстрі №2783 (а.с.19-20).

Згідно до умов договору від 29 травня 2009 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ ВТФ «ХАН», до договору іпотеки від 31 жовтня 2008 року за реєстром №2783 були внесені зміни, згідно яких сторони домовились викласти пункт 1 розділу «Предмет договору» договору іпотеки від 31 жовтня 2008 року в наступній редакції: «1.Договір позики від 31 жовтня 2008 року зі змінами до договору іпотеки від 29 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язується до 31 вересня 2009 року повернути гроші в розмірі 350.000 грн. та належні відсотки у розмірі 48% річних за весь строк користування позикою, що складає 154.000 грн.» (а.с.21).

З додаткової угоди до договору позики від 31 жовтня 2008 року вбачається, що сторони дійшли до згоди, що договір позики продовжується до 31 травня 2010 року та відповідач ОСОБА_2 повертає отриману суму 350.000 грн., що становить 57.852 доларів США та проценти за весь час користування грошовими коштами з розрахунку 42%, що становить 98.000 грн.

Також позивачем було надано копії розписок від від 22 квітня 2013 року та 18 лютого 2015 року, складених власноручно ОСОБА_1 , з яких вбачається, що позивач отримала від ОСОБА_2 суми в розмірі по 10.000 грн. в якості погашення суми процентів за договором займу, укладеного 31 жовтня 2008 року (а.с.22,23).

21 вересня 2016 року на адресу відповідачів ОСОБА_2 та ТОВ ВТФ «ХАН» були направлені вимоги про усунення порушень, які виникли у зв`язку з невиконанням договору позики від 31 жовтня 2008 року (а.с.24-27).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 18 жовтня 2016 року, тобто поза межами законодавчо визначеного строку позовної давності та про застосування наслідків спливу позовної давності було заявлено відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 28 березня 2018 року, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, в якій, крім іншого, зазначав про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 та відмовити їй у задоволенні позову (а.с.121-122).

Крім того, в рішенні, що оскаржується, судом зазначено, що представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності, та врахувати, що борг позивачу був повернутий.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься копія договору позики від 31 жовтня 2008 року та копія договору від 29 травня 2009 року про внесення змін до договору позики, з якої вбачається, що позичальник зобов`язався повернути отримані грошові кошти до 31 вересня 2009 року (а.с.17,18), колегія суддів звертає увагу на те, що у вересні місяці 30 днів, також надано копію додаткової угоди від 01 жовтня 2009 року (а.с. 132) до договору позики від 31 жовтня 2008 року про подовження строку його дії до 31 травня 2010 року, таким чином перебіг позовної давності почався з 01 червня 2010 року, з позовом ОСОБА_1 звернулась 18 жовтня 2016 року (а.с.1-6), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосувати до спірних правовідносин загальний трирічний строк позовної давності за наявності відповідної заяви відповідача, що в силу вимог ст.267 ЦК України є правою підставою для відмови у задоволенні позову.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування у даному спорі є факт укладання договору позики та наявність суми заборгованості за спірним договором позики.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).

Звертаючись до суду з даними вимогами позивачем було надано копію договору позики, копію договору про внесення змін до договору позики, копію договору іпотеки,копію договору про внесення змін до договору іпотеки, дані договори згідно цивільно-процесуального законодавства, є належними та допустимим доказами які правомірно прийняті до уваги судом першої інстанції як доказ надання спірних грошових коштів.

Копії розписок від 22 квітня 2013 року та від 18 лютого 2015 року (а.с.22,23) про повернення по 10.000 грн. у якості погашення заборгованості за договором позики, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не містять підпису позичальника ОСОБА_2 , написані позивачем власноручно, яка є зацікавленою особою, а отже не може слугувати доказом повернення грошових коштів та доказом переривання перебігу строку позовної давності.

Посилання відповідача на те, що грошові кошти ним повернуті у повному обсязі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки недоведені.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що строк позовної давності було перервано спочатку 22 квітня 2013 року, а потім 18 лютого 2015 року є недоведеним.

Згідно ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково застосував позовну давність до правовідносин, що склалися між сторонами, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки вони суперечать встановленим судом обставинам справи, не ґрунтуються на законі та спростовуються викладеними висновками суду.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.