ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4245/19 Справа № 210/3398/17 Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання:ОСОБА_1

сторони:

позивач: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4, на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 листопада 2018 року, яке постановлено суддею Ступаком С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення. Уточнила позов, у вересні 2017 року, зазначивши також позивачем ОСОБА_3, просили визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, усунути перешкоди в користуванні вищевказаною квартирою, шляхом виселення ОСОБА_4, без надання іншого житлового приміщення.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

У вищевказаній квартирі зареєстровані: відповідач ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_3, яка на теперішній час не має змоги проживати в спірній квартирі в зв'язку з неприязними відносинами з відповідачем. Відповідач письмової згоди на проживання та користування квартирою у нового власника не отримував, проживає в спірній квартирі проти волі власника житла, змінив замки на вхідних дверях, за комунальні послуги не сплачує.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Усунуто ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди в користуванні майном, шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір по 1280 гривні 00 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, позивач зазначає, що не чинить перешкоди позивачам в користуванні спірною квартирою, судом першої інстанції взагалі не було надано належної оцінки правовідносинам, що склалися між сторонами, суд, керувався при винесені рішення п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не є попереднім власником, отже вказані положення застосуванню не підлягають.

Зазначає, що він зареєстрований у спірній квартирі з 15.11.2007 року, при цьому на момент, коли позивач ОСОБА_4 стала одноособовим власником квартири, вона усвідомлювала, що в квартирі на законних підставах мешкає відповідач, оскільки він є членом сім'ї попередніх власників, а саме батьків позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Іншого житла в нього немає. Він дбає про квартиру, сплачує комунальні послуги, робить поточний ремонт, за місцем проживання характеризується позитивно.

Крім того, справу розглянуто без його участі, що є порушенням, оскільки відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_4 та його представника адвоката ОСОБА_6, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представників позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_4 належить 1/3 частки спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору міни від 21.08.2000 року та 2/3 частки цієї квартири належать їй на підставі договору дарування від 11.05.2017 року ( а.с. 4,13).

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_4 вказувала на протиправне користування відповідачем спірною квартирою, чинення перешкод їй, як власниці квартири у користуванні нею, що є підставою для виселення його без надання іншого жилого приміщення. При цьому позивач зазначала, що відповідач ОСОБА_4 є її рідним братом, сином позивача - ОСОБА_3, яка до 11.05.2017 року була власником 2/3 частини спірної квартири.

Дані обставини визнані сторонами.

Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області від 04.10.2018 року відповідач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 15 листопада 2007 року ( а.с.75).

Відповідач постійно проживає в спірній квартирі, як член сім'ї ОСОБА_3, що не заперечується сторонами по справі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року є батьками як відповідача ОСОБА_4.( а.с. 109,110), так і позивача ОСОБА_4

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_3, визнаючи відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою та усуваючи позивачам перешкоди у користуванні майном, шляхом виселення відповідача з спірної квартири, без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує права позивача ОСОБА_4, як власника, на право володіння, користування та розпорядження зазначеною квартирою. Власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом Української РСР та Цивільним кодексом України.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Статтями 383, 405 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частинами першою, третьою, четвертою статті 156 ЖК Української РСР встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме: у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено: оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач користується спірною квартирою, як член сім'ї позивача ОСОБА_3, на момент, коли позивач ОСОБА_4 стала одноособовим власником відповідач був зареєстрований в квартирі, між ними угод про порядок користування спірним приміщенням не укладалось, реєстрацію його вона не оспорювала, а тому колегія суддів дійшла висновку, що відповідач після зміни власника залишився проживати у квартирі зі згоди власника квартири ОСОБА_4, яка при набутті права власності за договором дарування знала про те, що в спірній квартирі проживає відповідач та користується квартирою, яка є його єдиним житловим приміщенням.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Підстави для виселення відповідача, який більше десяти років за згодою позивачів - власників квартири користувався та проживав у ній, необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Врахувавши наведене, колегія суддів, установивши, що відповідач на законних підставах набув право користування спірним житлом та у встановленому законом порядку не втратив право користування житлом, крім того позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належним ій житловим приміщенням, дійшла висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 листопада 2018 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування та усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом виселення із житлового приміщення, надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: