ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 640/19509/15-ц

провадження № 22ц/818/1462/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3, представник відповідача - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року в складі судді Божко В.В.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договору позики дійсним, стягнення суми боргу, трьох відсотків річних, відсотків за користування грошовими коштами, інфляційних збитків.

Позовна заява мотивована тим, що 06 листопада 2012 року між ним та ОСОБА_3, ОСОБА_5 укладено в усній формі договір позики, за яким погоджено передачу позичальникам 87 345,00 доларів США зі строком повернення до 06 січня 2013 року готівкою або шляхом безготівкового переказу на банківську картку, визначено момент передачі грошових коштів - в момент укладення договору, розмір відсотків за користування грошовими коштами -1,8% від суми позики на місяць за користування частиною грошових коштів у розмірі 42 000,00 доларів США та 1,3% від суми позики на місяць за користування частиною грошових коштів у розмірі 45 345,00 доларів США, а також передбачено право позичальників достроково повернути передані за договором позики грошові кошти.

Вказав, що умови договору позики виконав у повному обсязі та передав ОСОБА_3 і ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 87 345,00 доларів США, які прийняли ці грошові кошти та видали йому написану ними особисто розписку, в якій додатково зафіксовано всі необхідні умови договору.

Зазначив, що у встановлений договором позики строк відповідачі суми позики не повернули, відсотки за користування грошовими коштами не сплатили, та не реагували на його неодноразові вимоги щодо її повернення.

Вказав, що протягом 2014-2015 років відповідачами частково виконано взяті на себе зобов'язання, а саме частково сплачено суму відсотків за користування грошовими коштами, наданими у позику, а сааме, протягом 2014 року - у розмірі 19 029,00 доларів США та протягом 2015 року - 5950,00 доларів США, а всього у розмірі 24 979,00 доларів США шляхом перерахування на його банківську картку. В іншій частині зобов'язання позичальниками не виконано.

Зазначив, що 06 листопада 2015 року ним за адресою проживання відповідачів направлено письмову вимогу про погашення заборгованості.

Вказав, що факт укладення правочину підтверджується тим, що грошова сума передана відповідачам, що засвідчено їхньою розпискою та вказує на те, що правочин виконано в момент його укладення. Крім того, факт часткового повернення грошових коштів від позичальників також підтверджує визнання відповідачами суми боргу.

Просив визнати договір позики, укладений в усній формі між ним та громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_5 06 листопада 2012 року - дійсним; стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на його користь суму боргу, що становить 87 345,00 доларів США, що у гривні на момент подачі позову складає 2 001 947,40 грн.; розмір 3% річних, що відповідно до суми заборгованості та кількості днів прострочення складає 7494,91 доларів США, що у гривні на момент подачі позову становить 171 783,34 грн.; інфляційні збитки, заподіяні внаслідок неналежного виконання зобов'язань відповідачами, які підлягають відшкодуванню в розмірі 53 979,25 доларів США, що в гривні на момент подачі позову становить 1 237 204,41 грн.; відсотки за користування грошовими коштами відповідно до суми позики у розмірі 23 458,64 доларів США, що в гривні на момент подачі позову становить 537 672,03 грн., а також вирішити питання щодо судових витрат.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_5 - закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову в цій частині.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що сторони дійшли згоди про початок обрахування строку для повернення позики не з 06 листопада 2012 року, коли була складена розписка, а з 10 листопада 2012 року, оскільки такі умови повернення позики були прийнятні для відповідача, що і зафіксовано у розписці; що про реальність договору позики та отримання грошей свідчить банківська виписка про перерахування ОСОБА_3 на банківську картку ОСОБА_1 частини коштів в рахунок погашення процентів за договором позики у 2014 році; що зміни до розписки внесені після складання первинного тексту за згодою сторін; що ОСОБА_5 приєднався до договору позики та виступав гарантом виконання зобов'язання щодо повернення позики; що факт власноручного написання розписки ОСОБА_3 підтверджується висновками експертиз.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що укладений між сторонами в усній формі договір, зміст якого визначено письмовою розпискою, не є договором позики.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 листопада 2012 року ОСОБА_3 складено розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_6 и ОСОБА_7 взяли у ОСОБА_1 две суммы: 1. 42.000 USD (сроком на два месяца) с 10.11.2012 г. под 1,8% в месяц; 2. 45.345 USD (сроком по окончании выплаты) с 10.11.12 под 1,3% в месяц», що посвідчено двома підписами відповідачів (том 1, а. с. 13).

Зазначена розписка перекреслена ОСОБА_1

06 листопада 2015 року ОСОБА_1 на адреси ОСОБА_5 та ОСОБА_3 направлено вимоги щодо повернення залишку позики, наданої за договором від 06 листопада 2012 року, в сумі 110 803,64 долари США протягом семи днів з дня отримання вимоги.

З виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2014 року по 09 листопада 2015 року вбачається, що на його рахунок №7663 вносились кошти від імені ОСОБА_3 з призначенням платежу - кредитовий сліп.

Із висновку комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів від 31 серпня 2016 року №5013/5014 вбачається, що експертом надано наступні відповіді: відповісти на питання чи виконана частина тексту першого речення розписки від 06 листопада 2012 року «и ОСОБА_5.» та весь інший текст розписки однією особою, а саме ОСОБА_3 або ОСОБА_5 не виявилось можливим; рукописний запис «и ОСОБА_5.» у першому рядку розписки від 06 листопада 2012 року, буква «и» у слові «взяли» в другому рядку розписки, рукописний запис «ОСОБА_8 /підпис/» - в нижньому, дванадцятому рядку розписки, виконувались не одночасно з іншими рукописними записами і підписами, тобто в різні періоди часу; у наданій на дослідження розписці від 06 листопада 2012 року спершу був виконаний основний (первинний) рукописний текст розписки, потім нанесені навскісні лінії, які цей текст перекреслюють, після чого, поверх навскісних ліній, нанесені букви «ВЦ», розташовані в першому рядку розписки у рукописному записі «и ОСОБА_5.», і буква «И», розташована в другому рядку розписки після слова «ВЗЯЛ»; у досліджуваній розписці від 06 листопада 2012 року в первинний текст розписки шляхом дописування іншим пишучим приладом з іншою фарбувальною речовиною внесені наступні зміни: в першому рядку розписки після запису «Я ОСОБА_6.» був дописаний запис «и ОСОБА_5.», а в другому рядку розписки після слова «ВЗЯЛ» дописано букву «И»; в нижній частині навскісних ліній, що перекреслюють текст розписки, є незначні розпливи фарбувальної речовини, що свідчить про спробу видалення цих ліній шляхом змивання; у рукописний текст наданої на дослідження розписки зміни шляхом підчищення, травлення, змивання не вносились.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року у справі призначено додаткову судову почеркознавчу та технічну експертизу, яку згідно повідомлення №13596 про неможливість надання висновку від 20 березня 2017 року не проведена.

Згідно висновку судово-технічної експертизи документів №14063 від 19 жовтня 2017 року встановити давність виконання рукописних штрихів у наданій борговій розписці від 06 листопада 2012 року, а саме: первинного тексту розписки, навкісних ліній, запису «и ОСОБА_5.» в першому рядку, букви «И» у слові «ВЗЯЛИ» в другому рядку розписки, рукописного запису «и ОСОБА_5.» /підпис/ в дванадцятому рядку розписки від 06 листопада 2012 року не представляється можливим з причин, що наведені у дослідницькій частині висновку.

З висновку судово-почеркознавчої експертизи №14062 від 19 грудня 2017 року вбачається, що експертом надані наступні відповіді: рукописний текст розписки від 06 листопада 2012 року, окрім рукописного запису «и ОСОБА_5.», розташованого у першому рядку документа, букви «И», розташованої після слова «ВЗЯЛ» у другому рядку документа, та рукописного запису «ОСОБА_5.», розташованого у нижній частині документа - виконаний ОСОБА_3; рукописний запис: «ОСОБА_5.», розташований у нижній частині розписки від 06 листопада 2012 року - виконаний ОСОБА_5; рукописний запис: «и ОСОБА_5.», розташований у першому рядку розписки від 06 листопада 2012 року - виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою; буква «И», розташована після слова «ВЗЯЛ» у другому рядку розписки від 06 листопада 2012 року виконана не ОСОБА_3, а іншою особою; питання про виконання ОСОБА_5 рукописного запису: «и ОСОБА_5.», розташованого у першому рядку розписки від 06 листопада 2012 року, букви «И», розташованій після слова «ВЗЯЛ» у другому рядку розписки від 06 листопада 2012 року - не вирішувалось з причин, вказаних у дослідницькій частині висновку.

Як вбачається з висновку судово-почеркознавчої експертизи №11499, судово-технічної експертизи документів №11500 від 01 листопада 2018 року, експертом надано наступні відповіді: рукописний запис «и ОСОБА_5.», розташований у першому рядку розписки від 06 листопада 2012 року, виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою; буква «И», розташована після слова «ВЗЯЛ» у другому рядку розписки від 06 листопада 2012 року виконана не ОСОБА_5, а іншою особою; надана для дослідження копія розписки від 06 листопада 2012 року (том 2, а.с. 21) виконана електрофотографічним способом за допомогою цифрового копіювально-розмножувального пристрою - копіювального апарату або багатофункціонального пристрою у режимі копіювання; надана для дослідження копія розписки від 06 листопада 2012 року (том 2, а.с. 21) виготовлена не безпосередньо з наданої розписки від 06 листопада 2012 року, а є копією з якоїсь її копії, що була отримана або до проведення дописок запису «и ОСОБА_5.» і букви «И», розташованої після слова «ВЗЯЛ», в оригінал, та з послідуючим внесення змін в конфігурацію окремих знаків, елементів окремих знаків, або після проведення дописок у оригінал з послідуючим видаленням зображень запису «и ОСОБА_5.».» і букви «И», розташованої після слова «ВЗЯЛ», у копії та проведенням змін конфігурації окремих знаків, елементів окремих знаків. Внесення змін проводилось або шляхом підчищенням (замазування корегуючою рідиною) штрихів знаків, утворених тонером, з послідуючою дорисовкою елементів знаків, обведенням на якійсь копії з якої (або послідуючої копії) була отримана надана для дослідження копія розписки, або в електронній копії документа (наприклад, за допомогою програми AdobePhotoshopCS3 Extended тощо).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник наполягали на тому, що ОСОБА_1 передав в борг грошові кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Однак, оскільки ОСОБА_5 знаходиться за кордоном, ОСОБА_1 вирішив відмовитися від позову до ОСОБА_5 Розписку він сам перекреслив, оскільки сторони хотіли написати нову розписку. Проти дописок в розписці, які він сам зробив, не заперечував. Будь - яких уточнень, заперечень, зауважень щодо того, що перекреслена розписка з дописками є чинним борговим документом, сторони ніде не зазначили. Грошові кошти він передав 06 листопада 2012 року під час написання розписки, але сторони вирішили проценти відраховувати з іншої дати. Частина грошових коштів була його, а іншу частину він взяв у борг у інших осіб, яких не зазначив.

Представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції наполягав на тому, що ніяких грошей від ОСОБА_1 в борг ОСОБА_3 не отримував. Ця перекреслена ОСОБА_9 розписка є домовленістю щодо передання грошових коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які так і були передані. Розписку перекреслив ОСОБА_1, що підтверджує відсутність будь - яких боргових зобов'язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_5 Перерахування грошових коштів ОСОБА_3 ОСОБА_1 не свідчить про наявності боргу перед ОСОБА_1, оскільки у призначених платежах зазначено «кредитовий сліп», а не «борг», «позика», «повернення грошей». Призначення платежу «кредитовий сліп» свідчать про розрахунок за товар, а не повернення боргу, про що зазначив в своїх письмових поясненнях ОСОБА_5 від 30 червня 2016 року та ОСОБА_1 Протягом розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надавав суперечливі пояснення і тільки після проведення судових експертиз пояснив, що він перекреслив розписку та зробив дописки в ній.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей і з зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, (справа № 359/1227/16-ц, провадження № 61-12412св18), від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, (справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18), від 21 березня 2018 року, (справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконано.

Разом з тим, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина 2 статті 1047 ЦК України).

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14.

З перекресленої ОСОБА_1 розписки від 06 листопада 2012 року, наданої позивачем, вбачається, що між сторонами існувала домовленість щодо передання грошових коштів позичальнику вже після її складання, а саме 10 листопада 2012 року, у розмірі 42 000,00 доларів США строком на 2 місяці, які є власністю позивача, та у розмірі 45 345,00 доларів США, 10 листопада 2012 року, які є власністю інших осіб, як зазначив ОСОБА_1, строком до закінчення виплати.

Таким чином, зі змісту вказаної розписки не вбачається, що на момент її підписання відбулась передача коштів. Будь-яких інших доказів передачі коштів відповідачу, матеріали справи не містять.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник не довели, що дійсно грошові кошти передані ОСОБА_3 та ОСОБА_5 саме 06 листопада 2012 року.

Крім того, як вбачається з висновків експертиз, зміст розписки змінювався з моменту її складання, а саме: в першому рядку розписки після запису «Я, ОСОБА_6.» дописано «и ОСОБА_5.», а в другому рядку розписки після слова «взял» дописано букву «и», а також встановлено, що доповнення до тексту розписки виконані не ОСОБА_3 та не ОСОБА_5, та вчинені після її перекреслення.

Будь - яких зауважень, заперечень щодо дійсності цієї розписки після перекреслення та дописок сторони не здійснювали. Тому, зазначене викликає сумнів у достовірності такої розписки як доказу, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи згідно вимог статті 79 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_1 на те, що сторони дійшли згоди про початок обрахування строку для повернення позики не з 06 листопада 2012 року, коли була складена розписка, а з 10 листопада 2012 року, оскільки такі умови повернення позики були прийнятні для відповідача, що і зафіксовано у розписці, є безпідставними, оскільки договір позики має реальний характер та є укладеним з моменту передання грошей. Проте, з наданої розписки не вбачається, що кошти за нею передано саме 06 листопада 2012 року, а не 10 листопада 2012 року.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що про реальність договору позики та отримання грошей свідчить банківська виписка про перерахування ОСОБА_3 на його банківську картку частини коштів в рахунок погашення процентів за договором позики, є також безпідставними, оскільки з виписки не вбачається, що кошти внесено саме з метою погашення заборгованості за цією розпискою і суми перерахувань не співпадають з сумою нарахованих за розпискою процентів станом на день перерахунку.

Посилання апелянта щодо того, що відповідач не порушував питання щодо недійсності або нікчемності договору позики за розпискою, що факт власноручного написання розписки ОСОБА_3 підтверджується висновками експертиз, є необґрунтованими, оскільки відповідачем заперечується не сам факт складання розписки, а факт отримання грошей.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що зміни до розписки внесені після складання первинного тексту за згодою сторін, не підтверджуються належними доказами, оскільки згідно висновків експертиз доповнення до розписки внесено не ОСОБА_3 та не ОСОБА_5, крім того, такі доповнення відбулись після перекреслення розписки, яка вже не була борговим документом.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_5 приєднався до договору позики та виступав гарантом виконання зобов'язання щодо повернення позики, є безпідставними, оскільки провадження у справі у частині вимог до ОСОБА_5 закрито.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 12 квітня 2019 року.