ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3484/19 Справа № 212/8055/18 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/8055/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 29 листопада 2018 року, яке постановлено суддею Чорним І.Я. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 листопада 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що вона є донькою ОСОБА_4, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання трудових обов'язків.

Вважаючи відповідальним за смерть ОСОБА_4 підприємство відповідача, яке не забезпечило на його робочому місці небезпечних та нешкідливих умов праці, просила стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану загибеллю батька, розмір якої вона визначила у 176 200,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 29 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 90 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що судом при ухваленні рішення не враховано, що відповідно до акту розслідування нещасного випадку, який стався з ОСОБА_4, винною особою, серед інших, є саме потерпілий.

Також зазначає, що нормами ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою внаслідок смерті батька позивача на виробництві, адже таке право передбачено нормами ЦК України, в редакції 2004 року. При цьому, відповідач просить врахувати, що з моменту смерті батька позивача пройшло майже двадцять років.

Крім того, просить взяти до уваги, що підприємство ніколи не залишається осторонь членів сім'ї загиблих працівників та надало матеріальну допомогу членам сім'ї загиблого ОСОБА_4, не скориставшись своїм правом на зменшення таких виплат, передбаченого ст. 454 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року. Колективний договір ПрАТ «ЦГЗК» передбачає, що діти працівників, що загинули на виробництві, мають право на отримання новорічних подарунків, путівок до оздоровчих таборів, вони мають переваги на працевлаштування на підприємство, батькам та дружині загиблого працівника, за їх клопотанням, надається матеріальна допомога, що свідчить про те, що ПрАТ «ЦГЗК» завжди відкрите для вирішення соціальних питань, однак позивач не зверталася до відповідача з приводу відшкодування моральної шкоди в досудовому порядку.

На підтвердження своїх доводів ПрАТ «ЦГЗК» надало суду довідку про суми, виплачені членам сім'ї загиблого ОСОБА_4 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди: витрати та поховання - 2 300,00 грн., одноразова допомога у розмірі п'ятирічного заробітку - 45 461,40 грн., одноразова допомога на одного утриманця у розмірі річного заробітку - 9 092,28 грн. (а.с. 36).

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бутка О.О., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач по справі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія НОМЕР_1 (а.с. 7).

За життя ОСОБА_4 працював в ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК».

ІНФОРМАЦІЯ_2 у 16:50 год. на перевантажному пункті кар'єру № 1 Петровського рудника ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК», під час виконання трудових обов'язків водія автомобіля з транспортування гірничої маси, внаслідок раптового обвалу породи, з ОСОБА_4 стався нещасний випадок, в результаті якого він помер, про що підприємством складений акт форми Н-1 № 7 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом.

Згідно з пунктів 6, 10 акту форми Н-1 про нещасний випадок особами, відповідальним за нещасний випадком були визнані - ОСОБА_6 - гірничий майстер екскаваторної дільниці Петровського рудника, який порушив п.288 «Правил безпеки при розробці родовищ корисних копалин відкритим способом», п.п. 1.3, 2.4 «Інструкції з безпечному веденню робіт на бульдозерних відвалах і перевантажних пунктах «ЦГЗК», п.5.6 Посадової інструкції гірничого майстра екскаваторної дільниці №1 Петровського рудника та ОСОБА_7 - механік колони управління технологічного автотранспорту, який порушив п.п. 10.268, 32 «Правил безпеки при розробці родовищ корисних копалин відкритим способом», розділи 2,3 «Посадової інструкції механіка колони управління технологічного автотранспорту», ОСОБА_4, водій автомобіля ПД-1200, який порушив п. 2.3., 4.9., 4.17 Інструкції з охорони праці для водіїв технологічного транспорту, п.п. 3.2, 3.3., 3.7 (а) Інструкції з безпеки проведення робіт бульдозерних відвалів ів перегрузочних пунктах ВАТ «ЦГЗК» (а.с. 4-6).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов'язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що нещасний випадок, внаслідок якого загинув батько позивача ОСОБА_1, стався під час його роботи на ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК», тому його доньці має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які породили цивільне право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов'язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов'язаний з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв'язку зі смертю її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Як роз'яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», a розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а тому колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що нормами 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року не було передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка від професійного захворювання.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що смерть ОСОБА_4 сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, у зв'язку із чим обґрунтовано поклав обов'язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю батька, на ПрАТ «ЦГЗК», як правонаступника ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат".

Вказані підстави відповідальності ПрАТ «ЦГЗК» за моральну шкоду, спричинену внаслідок загибелі ОСОБА_4, судом першої інстанції встановлені в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи, а саме: Актом №7 про нещасний випадок, яким встановлена вина посадових осіб ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", які допустили порушення вимог законодавства з охорони праці, що стало причиною нещасного випадку (а.с.4-6).

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення самим загиблим ОСОБА_4 правил безпеки, не знімають з відповідача обов'язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в вставленому законом порядку за їх невиконання, адже, окрім загиблого, особами винними у настанні нещасного випадку на виробництві визнано й інших працівників ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", правонаступником якого є ПрАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат".

Факт заподіяння моральної шкоди позивачеві у зв'язку з втратою близької людини встановлений в судовому засіданні. Зокрема, позивач - ОСОБА_1, у зв'язку із втратою батька, переживає душевні та психологічні страждання, позбавлена можливості отримувати від нього піклування та матеріальну допомогу, що тягне за собою порушення її нормальних життєвих зв'язків та докладення з її боку додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції встановлений й причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача - втрата життєвих зв'язків позивачами з рідною людиною.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв'язку з втратою близької людини.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала ОСОБА_1, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання ОСОБА_1, яка втратила батька та залишилася без його турботи і піклування, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідки, що наступили, та їх невідворотність.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 29 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: