ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/8460/17 Номер провадження 22-ц/814/1336/19Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С.Г. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Панченка О.О.,

суддів: Дорош А.І., Пікуля В.П.,

за участю секретаря: Зеленської О.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Комунального підприємства Кременчуцької міської ради "Кременчукводоканал" - адвоката Ульянової Юлії Анатоліївни

на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 25 лютого 2019 року, ухваленого у складі головуючого судді Нестеренка С.Г., зі складанням повного тексту рішення - 06 березня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Кременчуцької міської ради "Кременчукводоканал", третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості по заробітній платі, /середній заробіток за час вимушеного прогулу/.

В С Т А Н О В И В :

08 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У позові посилався на те, що рішенням Автозаводського райсуду м. Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2017 року по справі № 524/6367/16-ц його було поновлено на посаді головного інженера КП «Кременчукводоканал». Виконавши судове рішення про поновлення його на посаді, відповідач не компенсував йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, який включає період з 29 червня 2016 року, коли його було незаконно звільнено з посади і до дня звернення до суду. Відповідач повторно звільнив позивача з займаної посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, згідно з наказом № 499 від 30 травня 2017 року. Вказував, що з відповідача має бути стягнуто середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні, оскільки в день його звільнення йому сплатили лише 345,79 грн., а несплаченим залишився весь період з дати його звільнення і по дату звернення з позовом до суду. Його середньоденний заробіток складає 642,99 грн., тому з дати звільнення з 29 червня 2016 року по 08 листопада 2017 року розмір заборгованості складає 221831, 55 грн.

ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по дату повного розрахунку або по дату винесення рішення судом (в залежності від того, що станеться раніше), що на дату звернення до суду складає 221831, 55 грн. Також просив допустити негайне виконання рішення вчастині стягнення середнього заробітку за один місяць.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав заяви про уточнення позовних вимог (а.с., а.с. 90, 130-131), у яких зазначив, що наказом №379 від 26.04.2017 року відповдіач поновив його на посаді (на підставі рішення Автозаводського райсуду м. Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2017 року по справі № 524/6367/16-ц). Наказом №499 від 30.05.2017 року відповідач звільнив його на підстві п.4 ст. 40 КЗпП України.

Апеляційним судом було скасоване рішення суду про поновлення позивача на роботі, у зв`язку з чим наказом від 27 жовтня 2017 року по підприємству був виданий наказ № 1237 «Про скасування наказу від 26 квітня 2017 року № 379 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ». Підставою для видачі наказу зазначено виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2017 року у справі 524/636/16-ц.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 29.05.2018 року у справі №524/4135/17 його було поновлено на посаді головного інженера КП «Кременчукводоканал». 19.06.2018 року відповідач видав наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Згідно наказу КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради від 04 липня 2018 року № 744 змінено п. 2 наказу № 1237 від 27 жовтня 2017 року та викладено його в наступній редакції: «Вважати наказ по підприємству № 379 від 26.04.2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 скасованим з 18.10.2017 року. Розірвати з 18.10.2017 року трудовий договір з ОСОБА_1 з підстав, встановлених п. 6 ст. 36 КЗпП України».

04.07.2018 року відповідач видав ОСОБА_1 трудову книжку та повідомив про те, що від даної дати його звільнено.

Вказував, що з 29 червня 2016 року йому було сплачено середній заробіток за один місяць в сумі 8241, 33 грн. за квітень 2017 року і за травень 2017 року -345, 79 грн. (за один день з 29 по 30 травня 2017 року), а також 122340, 28 грн. за період з 30 травня 2017 року по 29 травня 2018 року.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 29.05.2018 ркоу у спрваі №524/4135/17 встановлено, що середній заробіток становить 10237, 68 грн. А тому остаточно позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу 10 місяців за період з 29 червня 2016 року по 29 травня 2017 року (за виключенням квітня 2017 року) в сумі 102376, 80 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 25 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства Кременчуцької міської ради "Кременчукводоканал" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період часу з 29 червня 2016 року до 28 березня 2017 року та з 29 квітня 2017 року до 29 травня 2017 року на загальну суму 102376,80 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 1600 грн.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині вимоги щодо допуску рішення суду до негайного виконання.

Не погодившись з рішенням районного суду, представник КП «Кременчукводоканал» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, провадження в частині стягнення 92 139, 12 грн. за період з 29.06.2016 року по 24.04.2017 року включно - закрити, в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У скарзі підприємство посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідач вказує на те, що суд першої інстанції не розібрався у фактичних обставинах справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову. Так, вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29.06.2016 року по 24.04.2017 року (дата рішення місцевого суду про поновлення на роботі) вже була предметом судового розгляду і по ній було прийнято відповідне судове рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18.10.2017 року (справа №524/6367/16-ц), яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмоволено. Таким чином, скаржник вважає, що позовні вимоги за період з 29.06.2016 року по 24.04.2017 року на суму 133743, 84 грн. є такими, що вже вирішені в іншій справі №524/6367/16-ц, і провадження в цій частині вимог підлягає закриттю на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Не погоджується відповідач і з висновком суду про задоволення позову ОСОБА_1 шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки позивач заявляв вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що свідчить про порушення районним судом принципу диспозитивності.

Також відповідач вважає, що відсутні підстави для нарахування та сплати заробітної плати з 29.04.2017 року (момент поновлення на роботі) по 30.05.2017 року (друге звільнення), оскільки ОСОБА_1 у вказаний період був відстуній на роботі, тобто не виходив на роботу з власної ініціативи і не перебував у вимушеному прогулі, хоча наказом підприємства №379 від 26.04.2017 року на роботі був поновлений.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у позовних вимогах. Вважає такими, що не відповідають дійсності доводи скаржника про те, що судом уже вирішувались його вимоги у справі №524/6367/16-ц, оскільки у наведеній справі був інший предмет і підстави позову. Також зазначає, що судом першої інстанції справу розглянуто в межах позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що Наказом генерального директора КП «Кременчукводоканал» від 29 червня 2016 року за № 644 позивача було звільнено з посади головного інженера КП «Кременчукводоканал» на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до КП «Кременчукводоканал» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (справа № 524/6367/16-ц), позов задоволено, визнано незаконними та скасовано накази КП «Кременчукводоканал» від 29 квітня 2016 року за № 253 «Про зміну істотних умов праці», від 17 лютого 2016 року № 209 «Про зміну оплати праці», від 31 березня 2016 року № 326 «Про зміну оплати праці», від 21 квітня 2016 року № 342 «Про встановлення робочого часу». Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного інженера КП "Кременчукводоканал", стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 червня 2016 року по 24 квітня 2017 року у сумі 133743 грн. 84 коп., у відшкодування моральної шкоди - 5000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць.

Додатковим рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 вересня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з вказаним позовом.

Додатковим рішенням цього ж суду від 20 вересня 2017 року визнано незаконним та скасовано наказ КП «Кременчукводоканал» за № 644 від 29 червня 2016 року про звільнення позивача за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

26 квітня 2017 року наказом директора КП «Кременчукводоканал» ОСОБА_2 . за № 379 було скасовано наказ за № 644 від 29 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено позивача на посаді головного інженера цього підприємства з 29 червня 2016 року, зобовязано головного бухгалтера нарахувати та здійснити виплату позивачеві середнього заробітку за один місяць.

Наказом від 30 травня 2017 року № 499 ОСОБА_1 було звільнено з посади головного інженера на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2017 року рішення Автозаводського районного суду м. Кренменчука Полтавської області від 24 квітня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Кременчукводоканал» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (справа № 524/6367/16-ц) відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 29 травня 2018 року у справі за № 524/4135/17 визнано незаконним та скасовано наказ комунального підприємства «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради від 30 травня 2017 року за № 499 про звільнення позивача, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера цього ж підприємства з 30 травня 2017 року та стягнуто середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30 травня 2017 року по 29 травня 2018 року у розмірі 122 340 грн. 28 коп., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Сторонами у справі не заперечується що вказані кошти були виплачені позивачу.

Наказом за № 1237 від 27 жовтня 2017 року «Про скасування наказу від 26 квітня 2017 року № 379 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » скасовано виданий наказ по підприємству від 26 квітня 2017 року № 379 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ». Визнано наказ по підприємству від 26 квітня 2017 року № 379 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » скасованим з 27 жовтня 2017 року. Підставою для видачі наказу зазначено виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2017 року у справі 524/636/16-ц.

Згідно наказу № 744 Комунального підприємства «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради від 04 липня 2018 року, змінено п. 2 наказу № 1237 від 27 жовтня 2017 року та викладено його в наступній редакції: «Вважати наказ по підприємству № 379 від 26 квітня 2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 скасованим з 18 жовтня 2017 року. Розірвати з 18 жовтня 2017 року трудовий договір з ОСОБА_1 з підстав встановлених п. 6 ст. 36 КЗпП України».

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 жовтня 2018 року визнано незаконним та скасовано накази Комунального підприємства «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради від 04 липня 2018 року № 744 "Про уточнення змісту наказу №1237 від 27.10.2017 р", від 27 жовтня 2017 року № 1237 "Про скасування наказу від 26.04.2017 року № 379 "Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ", поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера Комунального підприємства «Кременчукводоканал» з 04 липня 2018 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 липня 2017 року по 12 жовтня 2018 року у розмірі 35 316, 96 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн. В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року у справі за № 524/6081/18 рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове. Позов задоволено частково, визнано поважними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду з вказаним позовом, визнано незаконним та скасовано наказ Комунального підприємства «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради від 27 жовтня 2017 року № 1237 «Про скасування наказу від 26 квітня 2017 року № 379 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », визнано незаконним та скасовано наказ Комунального підприємства «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради від 04 липня 2018 року № 744 «Про уточнення змісту наказу № 1237 від 27 жовтня 2017 р.». В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання наказу від 26 квітня 2017 року за № 379, який згідно рішення апеляційного суду від 10 грудня 2018 року, є чинним на день розгляду справи у первісній його редакції, відповідач здійснив нарахування та виплату позивачеві заробітної плати у розмірі 10237,68 грн. за один місяць, як середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 29 червня 2016 року до 29 травня 2017 року, де 29 травня 2017 року є датою фактичного поновлення позивача на роботі. Отже, за період часу з 29 червня 2016 року до 28 березня 2017 року та з 29 квітня 2017 року до 29 травня 2017 року відповідач безпідставно не здійснив обчислення та виплату заробітної плати, розмір якої повинен становити - 102376,80 грн., без урахування оподаткування.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції вірним виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з якою у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що відповідач, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження виплати на підставі його наказу № 379 «Про поновлення ОСОБА_1 на роботі» належної позивачеві заробітної плати за період часу з 29 червня 2016 року по 28 березня 2017 року та з 29 квітня 2017 року до 29 травня 2017 року після поновлення його на роботі, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що судом уже вирішувались вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 29.06.2016 року по 24.04.2017 року у справі №524/6367/16-ц, оскільки у наведеній справі був інший предмет і підстави позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення районним судом принципу диспозитивності, оскільки позов задоволено шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі, а не середній заробіток за час вимушеного прогулу, як просив позивч, слід зазначити наступне.

Оскільки, датою фактичного поновлення позивача на роботі є 29 червня 2016 року, з цього часу і по 29 травня 2017 року, відповідач не здійснив обчислення та виплату належної позивачу заробітної плати, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з позивача саме заробітної плати, а не середнього заборітку, що не свідчить про порушення принципу диспозитивності у розупінні вимог ст. 13 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів та встановлених обставин у справі. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та обєктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Комунального підприємства Кременчуцької міської ради "Кременчукводоканал" - адвоката Ульянової Юлії Анатоліївни - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від від 25 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року

Головуючий: О.О. Панченко

Судді: А.І. Дорош

В.П. Пікуль