Справа № 304/857/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на заочне рішення Перечинського районного суду від 13 вересня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом у липні 2016 р.

Просила визнати недійсним із моменту укладення кредитний договір №014/4080/82/40717 від 09 жовтня 2008 р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») і ОСОБА_4

На обґрунтування позовних вимог указала, що 09 жовтня 2008 р. між сторонами було укладено кредитний договір №014/4080/82/40717, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 20 298 доларів США на споживчі цілі строком на 120 місяців із датою остаточного погашення кредиту - 10 жовтня 2018 р., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,50 % річних.

Указаний кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України через те, що Банком не було проведено переддоговірної роботи, не повідомлено позичальника про фінансові наслідки укладення кредитного договору, не запропоновано альтернативних схем кредитування, що призвело до введення позичальника в оману.

Також зазначає, що умови кредитного договору є несправедливими, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача.

Заочним рішенням Перечинського районного суду від 13 вересня 2016 р. позов задоволено.

Визнано недійсним із моменту укладення кредитний договір №014/4080/82/40717 від 09 жовтня 2008 р.,укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_4 Вирішено питання розподілу судових витрат.

АТ «Райффайзен Банк Аваль» (надалі - Банк) просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Доводить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-перед укладенням кредитного договору позичальником була підписана заява-анкета на отримання кредиту під заставу, зокрема в цій заяві містилася інформація про наявні форми кредитування і відмінності між ними, орієнтовна сукупна вартість кредиту, вартість послуг із оформлення договору про надання кредиту тощо;

-встановлена Банком комісія за надання кредиту не суперечить вимогам закону;

-Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним як надання/ненадання суб'єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну вартість кредиту, вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту;

-суд першої інстанції зробив передчасний висновок про дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ракущинець А.А. в інтересах ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції і безпідставності доводів апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, із таких мотивів.

Суд виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

При цьому встановив, що 09 жовтня 2010 р. між позивачем і Банком був укладений кредитний договір №014/4080/82/40717.

Відповідно до п.1.1.1 кредитного договору кредитор надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його відповідно до Умов кредитування за програмою кредитування «Кредит під заставу нерухомості», на умовах визначених договором в сумі 20298,00 доларів США.

При укладенні кредитного договору позивач не була ознайомлена з усіма умовами кредитування, що пропонуються Банком, в обсязі та в порядку, передбаченими Законом України «Про захист прав споживачів», а ознайомлювалася лише з тією інформацією, яка була фактично викладена безпосередньо у кредитному договорі.

Крім цього, в оспорюваному кредитному договорі відсутні передбачені законом обов'язкові умови, зокрема:

-усупереч вимогам п. 3.1 Правил та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у кредитному договорі належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору тощо;

-всупереч вимогам п.3.2 Правил та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитний договір і, зокрема, графік платежів, не містять відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил;

-всупереч вимогам п.3.3 Правил та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її у процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється із використанням наведеної в постанові Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Колегія суддів не погоджується із цими висновками через їх невідповідність обставинам справи, письмовим доказам і неправильне застосуванням норм матеріального права.

Звертаючись до суду із указаним позовом, позивач посилався на положення статей 229, 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки та обману), а також статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача).

Згідно з ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладання спірного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладання спірного договору), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладання спірного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2007 року № 168, встановлюють надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Одночасне застосування положень статей 229, 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки та обману), а також статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як підстав для визнання недійсним договору, є неправильним, оскільки вони є взаємовиключними, проте, ухвалюючи рішення суди вирішують справу на підставі заявлених позивачем позовних вимог та у разі необхідності повинні їх уточнити.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, тобто дії банку, які передують укладенню договору.

Суд першої інстанції задовольнив вимоги у зв'язку з невідповідністю умов кредитного договору положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача

При цьому, задовольняючи позов, суд виходив виключно з тих обставин, які були наведені позивачем у позові, однак, ухвалюючи рішення суд не встановив, які саме пункти кредитного договору є несправедливими та в чому виражена ця несправедливість по відношенню до споживача фінансових послуг, не зазначив у рішенні, на підставі яких ознак, указаних у статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», кваліфікував умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсності договору в цілому.

Ухвалюючи судове рішення, суд надав оцінку виключно кредитному договору. Однак Банк у запереченнях на позовну заяву (том №1, а.с.61-66) надавав заяву-анкету на отримання кредиту під заставу, підписану позивачем (том №1, а.с.64) та умови кредитування по програмі «Кредит під заставу нерухомості у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», де розписано всі детальні умови кредитування, відсоткові ставки та орієнтовну вартість кредиту (том №1, а.с.65-66). Також Банком до заяви про перегляд заочного рішення було подано графік погашення кредиту (том №1, а.с.92-93) та додаток №2 до кредитного договору про сукупну вартість кредиту (том №1, а.с.94-95).

Окрім того, суд не надав оцінки діям позичальника, оскільки він підписав кредитний договір, погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Крім того позичальник був ознайомлений із сукупною вартістю кредиту. Позивач не звертався із заявою до Банку про внесення змін до умов договору, які він вважав несправедливими та такими, що призводять до погіршення його майнового стану і завдають йому збитків, факт отримання кредитних коштів у 2008 р. позивачем не оспорюється.

Підпис позивача під кредитним договором свідчить про те, що позичальник як споживач фінансових послуг був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із зазначенням усіх обов'язкових умов, а отже Банком під час укладення із позивачем кредитного договору були дотримані всі норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Матеріалами справи достовірно встановлено, що позивач був належним чином повідомлений про кредитні умови, нарахування відсотків, нарахування і сплату пені, тобто одержав повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про наданий кредит. Сам позивач не заперечує факту підписання кредитного договору кредитного договору.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до Банку у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

Судові витрати в сумі 1762 грн. відповідно до положень ст. 141 ЦПК України необхідно покласти на ОСОБА_4

Керуючись ст. 203, 215, 229, 230, 526, 626-628, 1054 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.3 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити.

2. Заочне рішення Перечинського районного суду від 13 вересня 2016 року скасувати. 3.У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити. 4.Сягнути з ОСОБА_4 на користь акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. у відшкодування судового збору. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 11 квітня 2019 р.

Судді: