Постанова

Іменем України

11 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 710/1017/16-ц

провадження № 61-1554св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Швейна фабрика Лібовнера»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2017 року у складі судді Побережної Н. П. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Храпко В. Д., Гончар Н. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Швейна фабрика Лібовнера» (далі - ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера») про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування майнової шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 04 жовтня 2012 року між ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу приміщень, згідно з яким ОСОБА_4 набув право власності на частину адміністративного корпусу фабрики - приміщення: № 16, площею 15,2 кв. м; № 18, площею 10,4 кв. м; № 20, площею 13,0 кв. м; № 21, площею 5,8 кв. м; № 23, площею 18,4 кв. м; № 37, площею 4,5 кв. м., розташовані в нежитловій будівлі по АДРЕСА_1.

21 жовтня 2013 року між ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, за умовами якого ОСОБА_4 набув право власності на частину адміністративного корпусу (літера А) першого поверху: підсобне приміщення № 24, площею 2,3 кв. м; підсобне приміщення № 25, площею 1,7 кв. м; основне приміщення № 26, площею 24,4 кв. м; підсобне приміщення № 28, площею 2,9 кв. м; підсобне приміщення № 29, площею 1,2 кв. м; підсобне приміщення № 31, площею 1,1 кв. м; підсобне приміщення № 32, площею 1,1 кв. м; підсобне приміщення № 33, площею 1,1 кв. м; підсобне приміщення № 34, площею 10,5 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1.

11 квітня 2014 року між ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, згідно з яким ОСОБА_4 набув право власності на частину адміністративного корпусу (літера А): основне приміщення № 4, площею 11,5 кв. м; основне приміщення № 5, площею 11,2 кв. м; основне приміщення № 6, площею 12,0 кв. м; коридор № 22, площею 34,7 кв. м; підсобне приміщення № 38, площею 11,0 кв. м; підсобне приміщення № 70, площею 3,4 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1.

Згідно із пунктом 9 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 11 квітня 2014 року продавець надав покупцю дозвіл на підключення через електромережі підприємства до мережі енергопостачальної організації та отримання від енергопостачальної організації власних лімітів (потужностей) використання електричної енергії.

31 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування нежитлового приміщення, за яким ОСОБА_5 набула право власності на частину адміністративного корпусу (літера А) - приміщення № АДРЕСА_1

З часу набуття права власності на приміщення швейної фабрики і до 21 квітня 2016 року ОСОБА_4 щомісячно сплачував директору ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» та безпосередньо Шполянського району електричних мереж Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» (далі - Шполянський РЕМ ПАТ «Черкасиобленерго») кошти за використану ним електричну енергію у розмірі, визначеному у квитанції.

Однак, на підставі розпорядження директора ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» 21 квітня 2016 року відбулось відключення електроенергії у приміщеннях, які належать на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Крім того, згідно з вказівкою директора ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» у вестибюлі фабрики було споруджено металопластикову перегородку, яка закриває прохід до приміщень позивачів.

У вказаних приміщеннях були обладнані стоматологічний кабінет та ювелірна майстерня. У зв'язку із відсутністю електричної енергії в приміщеннях позивачі позбавлені можливості здійснювати підприємницьку діяльність та несуть збитки.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачі просили суд усунути перешкоди у користуванні належним їм нерухомим майном та зобов'язати директора ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» надати дозвіл на підключення приміщень до електромережі фабрики і демонтувати металопластикову перегородку, побудовану у вестибюлі фабрики на вході до приміщень позивачів; стягнути з відповідача: на користь ОСОБА_4 збитки у розмірі 127 673 грн 64 коп., солідарно на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - 145 020 грн 82 коп.; на користь ОСОБА_4 - судовий збір у розмірі 2 726 грн 94 коп.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено частково.

Зобов'язано ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» усунути перешкоди шляхом надання письмового дозволу на підключення електромережі підприємства до мережі енергопостачальної організації та отримання від енергопостачальної організації власних лімітів (потужностей) використання електричної енергії для приміщень № № 4, 5, 22, 38, 70, які належать ОСОБА_4

Зобов'язано ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» усунути перешкоди шляхом демонтажу перегородки з металопластику у вестибюлі приміщення фабрики, яка заблокувала вхід до приміщення № 23, що належить ОСОБА_4, та приміщення № 16, що належить ОСОБА_5, ОСОБА_6

Стягнуто з ПАТ «Шполянська фабрика Лібовнера» на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 1 378 грн 00 коп.

У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умовами договору купівлі-продажу від 11 квітня 2014 року передбачено, що ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» надала ОСОБА_4 дозвіл на підключення через електронні мережі підприємства до мережі електропостачальної організації та отримання від електропостачальної організації власних лімітів (потужностей) використання електричної енергії лише для приміщень № № 4, 5, 22, 38, 70. Для інших приміщень позивачів, у тому числі і приміщень № № 16, 23 такий доступ між сторонами не погоджувався та не надавався. А тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню. Оскільки металопластикова перегородка перешкоджає здійсненню позивачами права власності, суд дійшов висновку, що позов у частині її демонтажу також підлягає задоволенню. Позовні вимоги щодо відшкодування збитків не підлягають задоволенню, оскільки вони не доведені належними доказами.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилено, рішення Шполянського районного суду м. Черкаси від 02 жовтня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що укладаючи 11 квітня 2014 року договір купівлі-продажу нежитлових приміщень сторони погодили, що ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» має надати ОСОБА_4 дозвіл на підключення через електромережі підприємства до мережі енергопостачальної організації та отримання від неї власних лімітів лише стосовно приміщень № 4, 5, 22, 38, 70. Положення двох інших договорів купівлі-продажу від 04 жовтня 2012 року та від 21 жовтня 2013 року такого дозволу щодо інших приміщень не містять. Крім того, позивачі не надали доказів, які б свідчили про наявність між сторонами домовленостей з приводу підключення до електромережі інших приміщень позивачів. А тому суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом підключення через електромережу відповідача до електромережі енергопостачальної організації. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що у приміщенні № 23 ОСОБА_4 обладнав стоматологічний кабінет, а ОСОБА_5 у приміщенні № 16 - ювелірну майстерню. Позивачами не доведено завдання їм майнової шкоди у вигляді неотримання прибутку.

У грудні 2018 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у позові та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити заявлені ними позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, вирішуючи спір, не дослідили усі наявні матеріали справи та дійшли передчасного висновку про те, що підключенню до електромережі постачальника через електромережу товариства підлягає лише частина приміщень, а саме: № № 4, 5, 22, 38, 70. Суди не звернули увагу на те, що 29 жовтня 2015 року директор ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» у своєму листі № 1-29/10 запропонував ОСОБА_4 укласти договір на постачання електроенергії безпосередньо з її постачальником на двадцять приміщень, а не на п'ять. Директор ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» погодив проект енергопостачання до приміщень позивачів, у зв'язку із чим було здійснено монтаж електрокабеля у приміщеннях. Незважаючи на це, відповідач протиправно припинив постачання електроенергії до приміщень позивачів.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Шполянського районного суду Черкаської області.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 жовтня 2012 року між ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу приміщень, згідно з яким ОСОБА_4 набув право власності на частину адміністративного корпусу фабрики - приміщення: № 16, площею 15,2 кв. м; № 18, площею 10,4 кв. м; № 20, площею 13,0 кв. м; № 21, площею 5,8 кв. м; № 23, площею 18,4 кв. м; № 37, площею 4,5 кв. м., розташовані в нежитловій будівлі АДРЕСА_1

21 жовтня 2013 року між ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, за умовами якого ОСОБА_4 набув право власності на частину адміністративного корпусу (літера А) першого поверху: підсобне приміщення № 24, площею 2,3 кв. м; підсобне приміщення № 25, площею 1,7 кв. м; основне приміщення № 26, площею 24,4 кв. м; підсобне приміщення № 28, площею 2,9 кв. м; підсобне приміщення № 29, площею1,2 кв. м; підсобне приміщення № 31, площею 1,1 кв. м; підсобне приміщення № 32, площею 1,1 кв. м; підсобне приміщення № 33, площею 1,1 кв. м; підсобне приміщення № 34, площею 10,5 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1.

11 квітня 2014 року між ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, згідно з яким ОСОБА_4 набув право власності на частину адміністративного корпусу (літера А): основне приміщення № 4, площею 11,5 кв. м; основне приміщення № 5, площею 11,2 кв. м; основне приміщення № 6, площею 12,0 кв. м; коридор № 22, площею 34,7 кв. м; підсобне приміщення № 38, площею 11,0 кв. м; підсобне приміщення № 70, площею 3,4 кв. м, що АДРЕСА_1

Згідно із пунктом 9 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 11 квітня 2014 року продавець надав покупцю дозвіл на підключення через електромережі підприємства до мережі енергопостачальної організації та отримання від енергопостачальної організації власних лімітів (потужностей) використання електричної енергії.

31 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування нежитлового приміщення, за яким ОСОБА_5 набула право власності на частину адміністративного корпусу (літера А) - приміщення № АДРЕСА_1

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Відповідно до статей 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із частиною першою статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Статтями 316, 319, 321 ЦК України передбачено, що право власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтями 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вирішуючи спір в частині усунення перешкод у користуванні майном шляхом демонтажу металопластикової перегородки, суд першої інстанції встановив, що вона перешкоджає здійсненню позивачами їх права власності, у зв'язку із чим правомірно задовольнив позов у цій частині шляхом зобов'язання відповідача демонтувати перегородку з металопластику, монтовану у вестибюлі приміщення фабрики, яка заблокувала вхід до приміщень, що належать позивачам на праві приватної власності.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Пунктом 9 договору купівлі-продажу від 11 квітня 2014 року сторони погодили, що ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» надало дозвіл ОСОБА_4 на підключення через електромережі підприємства до мережі енергопостачальної організації та отримання від енергопостачальної організації власних лімітів (потужностей) використання електричної енергії.

Умови договорів купівлі-продажу, укладені 04 жовтня 2012 року та 21 жовтня 2013 року між ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» та ОСОБА_4 не містять положення щодо надання дозволу ОСОБА_4 підключитися через електромережі підприємства до мережі енергопостачальної організації.

Встановивши, що дозвіл на підключення через електромережі підприємства до мережі енергопостачальної організації та отримання від енергопостачальної організації власних лімітів (потужностей) використання електричної енергії лише було надано для приміщень № 4, 5, 22, 38, 70, суди попередніх інстанцій правомірно відмовили у позові в частині надання такого дозволу для інших, належних позивачам на праві власності, приміщень, а саме: № № 23, 16, 18, 20, 21, 37, 24, 25, 26, 28, 29, 31, 32, 33, 34. Позивачі не надали належних та допустимих доказів того, що між сторонами існувала домовленість про надання відповідачем такого дозволу. Оскільки відповідач не був зобов'язаний надавати дозвіл на підключення електромережі підприємства до мережі енергопостачальної організації та отримання від енергопостачальної організації власних лімітів (потужностей) для приміщень № № 16, 23, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що підстави для зобов'язання вчинити дії відсутні, як і відсутні підстави для стягнення з відповідача майнової шкоди.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, визначених статтею 11 цього Кодексу, зокрема відповідно до пункту 1 частини другої цієї статті ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з договорів та інших правочинів. Письмова пропозиція директора ОСОБА_7 щодо укладення безпосередньо з Шполянським РЕМ ПАТ «Черкасиобленерго» договору про енергопостачання приміщень, що є у власності позивачів, так само як і його дії щодо налагодження електропостачання, не є підтвердженням наявності у відповідача цивільного обов'язку вчинення таких дій у розумінні статей 11, 509 ЦК України.

Ураховуючи викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що суди попередніх судових інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, висновків судів не спростовують. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано їм належну правову оцінку.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення суду ухвалені відповідно до норм матеріального та процесуального права, доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявників з висновками, викладеними судами попередніх інстанцій у цих судових рішеннях.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник