Провадження №2-о/523/120/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2019 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

присяжних - Ярошик В.В., Колесников В.А.

при секретарі - Вовкович І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недієздатним ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В :

До суду надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недієздатним ОСОБА_2 .

Свої вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її батьком. ОСОБА_2 страждає захворюваннями сахарного діабету, стенокардією, постінфарктногокардиослерозу, протягом тривалого часу неодноразово проходив курси лікування у медичних закладах, в тому числі психіатричних, що підтверджується лікарняними листами та витягами з історії хвороби. ОСОБА_2 визнано інвалідом II групи. На прохання батька заявниця переїхала жити до нього разом із своїми малолітніми дітьми., а саме з травня 2015 року ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира в якій вони мешкали була набута батьком в період першого шлюбу і є його особистою власністю. ОСОБА_2 мав намір подарувати їй свою квартиру, про що неодноразово казав заявниці, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та своїй дружині ОСОБА_7 , які проти цього не заперечували. ОСОБА_2 під час прогулянки відчув слабкість і знепритомнів і упав в коридорі будинку на сходини, в результаті чого отримав травму голови і струс головного мозку, що констатували лікарі швидкої допомоги. Дружина батька заявниці - ОСОБА_7 .. виявила бажання забрати його до себе на новорічні та різдвяні свята, на що він погодився і знаходився у неї аж до кінця лютого 2016 року. Коли він повернувся додомузаявниця побачила переміну його стану здоров`я.27 квітня 2016 року ОСОБА_7 скориставшись немічним станом ОСОБА_2 , проти його волі, вивезла з квартири де він проживав зі заявницею та до цього часу утримує його у своїй квартирі перешкоджає заявниці, її брату, тітці у спілкуванні з ним, та не допускає до нього працівників закладів охорони здоров`я для з`ясування його стану. За зверненням заявниці до правоохоронних органів було порушено кримінальне провадження за ст. 115 КК України. Також, зверталася до поліції з приводу встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 , в процесі якого його було знайдено за місцем проживання ОСОБА_7 , у квартирі АДРЕСА_2 відкрито провадження у справі за позовною заявою мого батька - ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про усунення перешкоди у користуванні квартирою, мотивуючи це тим, що вона була відчужена на користь третьої особи за договором дарування датованим 19 лютого 2016 року.Заявниця вважає, що на час укладення вказаного договору дарування квартири, її батько перебував у немічному стані, на що вказує та обставина, що договір дарування квартири був підписаний не ним особисто, а іншою особою, про що зазначено у договорі дарування. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року заяву ОСОБА_1 про визнання недієздатним ОСОБА_2 , заінтересована особа: Відділ опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, було залишено без розгляду.

19.09.2017р. ухвалою апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року про залишення позову без розгляду скасовано, матеріали цивільної справи направлено до суду першої інстанції для продовження судового розгляду.

Справа надійшла до суду та 27.09.2017р. ухвалою суду призначена до розгляду.

У судовому засіданні заявниця та її представник заявлені вимоги підтримали, просили задовольнити їх.

Представник заінтересованої особи - Відділ опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності.

Вивчивши матеріали справ, вислухавши пояснення заявниці та її представника, суд вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Заявник має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Водночас, згідно з п.п. 22-29 рішення ЄСПЛ у справі від 28.03.2006 року «Мельник проти України», право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму судам роз`яснено, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч.3 ст.296 ЦПК України, заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком заявниці - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а.с.8).

При викладених обставинах суд вважає, що заявниця у відповідності до вимог ч. 3 ст. 296 ЦПК України, мала право на звернення до суду з заявою про визнання ОСОБА_2 , недієздатним.

З травня 2015 року ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації та зі слів сусідів, згідно довідки (а.с.10).

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи.

Цивільне законодавство, визначаючи фізичну особу як учасника цивільних правовідносин, виходить з наявності у фізичної особи цивільної правоздатності та дієздатності (ст.ст.24, 25, 30 ЦК України).

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і не може обмежуватись. Обсяг цивільної дієздатності регламентується законодавством відповідно до віку фізичної особи, який є юридичним фактом цивільного права. Обсяг дієздатності може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, передбачених законом.

Цивільнадіє здатність фізичної особи це її здатність своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обвязки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Згідно ст.39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Фізична особа визнається недієздатною лише на підставі рішення суду, у порядку, встановленому ЦПК України.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частинами 1-3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно листа-відповіді КУ "Міська клінічна лікарня № 11"№ 01-83/1482 від 19.09.2016р. ОСОБА_2 з 2010 р. в лікарню не звертався, у звязку з чим відповісти на питання про стан здоров`я немає можливості. На протязі 2003-2010р. ОСОБА_2 стояв на обліку у кардіолога і ендокринолога, ІБС, стенкокардія, кардіосклероз, гіпертонічне захворювання ІІІ ст., сахарний діабет ІІ типу, середньої тяжкості, крім його визнано інвалідом II групи , що підтверджується копією довідки МСЕК (а.с.13). ОСОБА_2 протягом тривалого часу неодноразово проходив курси лікування у медичних закладах, що підтверджується лікарняними листами та витягами з історії хвороби (а.с.14-15,16,17). Суд звератє увагу на те, що заявником надано докази проходження лікування ОСОБА_2 у кардіолога і ендокринолога, жодних доказів про наявність психічних розладів у останнього надано не було.

Ухвалою суду від 22.02.2017р. витребувано з Одеської міської клінічної лікарні №11 та Одеського обласної психіатричної лікарні №1 медичну документацію відносно ОСОБА_2 (а.с.67).

05.04.2017р. до суду надійшов лист-відповідь від КУ "Одеська міська клінічна лікарня №11" згідно якого встановлено, що 13.08.2015р. о 22-00 год. ОСОБА_2 було госпіталізовано швидкою допомогою, поставлено діагноз - забита рана потилочної області (а.с.82).

Згідно відповіді з Одеського обласної психіатричної лікарні №1 від 05.05.2017р. встановлено, що в їх архіві лікарні та в картотеці лікарні медичної документації відносно ОСОБА_2 не значиться (а.с.89).

Згідно Пленуму ВСУ № 3 від 28.03.72 р. «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» п.3 при проведенні підготовки справи до судового розгляду від заявника повинні бути витребувані дані про психічну хворобу, недоумство громадянина або зловживання спиртними напоями чи наркотичними засобами. Даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.

Ухвалою суду від 06.12.2017р. витребувано з Архіву Одеського обласного психоневрологічного диспансеру (м.Одеса, вулиця Канатна,27) медичну документацію (медичні картки, історії хвороби та інші) відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До суду надійшла відповідь згідно якої медична документація (медичні картки, історії хвороби та інші) відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутня.

У заяві про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи повинні бути викладені обставини, що свідчать про психічний розлад, істотно впливають на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (ч. 1 ст. 238 ЦПК України).

Психічними розладами є розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті (ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Для того, щоб можна було обмежити фізичну особу у цивільній дієздатності, наявний у неї психічний розлад повинен саме істотно впливати на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Визначення наявності або відсутності психічного розладу, а також його стійкості або тимчасовості є виключною компетенцією лікарів-психіатрів.

Суд зазначає, що пунктом 2 частини 1 статті 105 ЦПК України передбачено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: психічний стан особи.

05.03.2018р. ухвалою суду клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеськоїміської ради про визнання недієздатним ОСОБА_2 - задоволено, по справі призначено судово-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.170).

05.02.2019 року цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Відділ опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недієздатним ОСОБА_2 повернута до суду без виконання експертизи, у зв`язку з неявкою ОСОБА_2 для проведення експертизи (а.с.179).

02.04.2019р. заявницею заявлено повторно клопотання про призначення експертизи про проведення судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 02.04.2019р. у задоволенні клопотання було відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст.102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Суд звертає увагу на те, що висновок судово-психіатричної експертизи, що згідно ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами , встановленими ст. 212 ЦПК України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч.1 ст.39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Частиною 2 даної норми визначено порядок визнання фізичної особи недієздатною відповідно до вимог Цивільно-процесуального кодексу України.

Згідно зі ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже підставами для обмеження цивільної дієздатності фізичної особи визнаються:

а) наявність у особи психічного розладу, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними;

б) зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо, якщо фізична особа цими діями ставить себе чи свою сім`ю, інших осіб, яких вона за законом зобов`язана утримувати, у скрутне матеріальне становище (ст.36 ЦК України).

Основним, але не єдиним, доказом для визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над фізичною особою опіки та призначення опікуна є висновок судово-психіатричної експертизи.

Як роз`яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним" за № 3 від 28 березня 1972 року із змінами та доповненнями (надалі - «Постанова Пленуму»), даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.

В свою чергу п. 2 ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає, що тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.

При цьому діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком викладеним Верховним судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року по справі № 6-384цс16.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 недієздатною особою є необґрунтованою та безпідставною, оскільки заявнице не надано належних доказів в обгрунтування заявлених вимог.

Під час ухвалення рішення суду, за наслідком розгляду цієї справи, судом враховується, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо застосовується при розгляді справ у судах України. Аналогічним чином висновки Європейського суду з прав людини також враховуються при розгляді будь-яких судових справ в національній системі правосуддя.

Відповідні положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають те, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Так, у справі «Анатолій Руденко проти України» Європейський суд констатував порушення підпунктів «с» та «є» пункту 1 статті 5 Конвенції, пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції, коли заявник повністю залежав від органів влади, які позбавили його шансів довести свою адекватність.

Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлено правила про те, що міжнародні договори України (в тому числі конвенції) застосовуються на території України нарівні з національним законодавством.

При цьому, у випадку виникнення суперечності між міжнародним договором та національним законом, повинен застосовуватися міжнародний договір.

Так у рішенні Європейського суду з прав людини №37679/08v. Czech Republic зазначено, що будь-яке обмеження свободи особи з психічними розладами навіть на нетривалий час може бути визнано катуванням або жорстоким поводженням.

Конвенцією проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання (ратифіковано із застереженнями Указом Президії ВР №3484-XI (3484-11) від 26.01.87) встановлено, що кожна держава-сторона вживає ефективних законодавчих, адміністративних, судових та інших заходів для запобігання актам катувань на будь-якій території під її юрисдикцією. Жодні виключні обставини, якими б вони не були, стан війни чи загроза війни, внутрішня політична нестабільність чи будь-який інший надзвичайний стан не можуть бути виправданням катувань. Наказ вищого начальника або державної влади не може служити виправданням катувань.

В підпунктах, d, e та пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод йдеться про позбавлення свободи в контексті цивільного права.

У справі Вінтерверп проти Нідерландів (1979) Суд сформулював три критерії, які дозволяють точніше визначити поняття «психічно хворий» в рамках підпункту пункту 1 статті 5, а саме :

- держава має використовувати об`єктивні медичні стандарти при вирішенні питання про те, чи може особа вважатись «психічно хворою»;

- характер або ступінь психічної хвороби мають бути достатньо гострими, щоб виправдати примусову госпіталізацію;

- держава має право утримувати хворого в лікарні лише протягом часу загострення психічного розладу, а тому хворий, який примусово утримується в лікарні через «психічне захворювання», має право на здійснення періодичного огляду: примусове утримання в лікарні не може тривати протягом невизначеного періоду.

Крім того, суд звертає увагу, що необґрунтоване визнання особи недієздатною, може призвести до незворотних негативних наслідків для останньої, оскільки у відповідності до вимог ЦК України, недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину, які в свою чергу від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Отже, у разі необґрунтованого визнання особи недієздатною та призначення опікуна, який вправі вчиняти правочини від такої особи, та в разі дії опікуна не в інтересах недієздатної, особі, яка в подальшому оспорить таке визнання її недієздатною, для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, що в свою чергу істотно порушить права такої особи, які в свою чергу закріплені та охороняються Основним Законом України - Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у відповідності до якої Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам.

Між іншим слід звернути увагу, що суди входять до судової гілки влади, зокрема на підставі якої здійснюється Державна влада в Україні. Судова влада належить до сфери суспільних відносин і тому її соціальна роль полягає в забезпеченні панування права, в тому числі й щодо держави. Отже необґрунтоване визнання особи недієздатною, тобто ухвалення необґрунтованого рішення суду, яке може призвести до незворотних негативних наслідків для особи - громадянина України, може значним чином безпосередньо призвести до підриву суспільства до судової гілки влади.

Таким чином, аналіз практики Європейського суду свідчить про те, що необґрунтоване визнання особи недієздатною або визнання її психічно хворим - є порушення його прав.

Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази та практику Європейського суду, яка говорить про необхідність суворого дотримання органами державної влади прав громадян, які передбачені Європейською конвенцією про права людини, суд не знаходить підстав для визнання ОСОБА_2 . недієздатним, а тому розглядаючи заяву на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, з`ясувавши мету звернення заявника до суду та юридичну природу виниклих правовідносин - у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 11, 76-80, 81,89, 206, 241, ч. 2 ст. 247, 258, 263-265, 273, 293-300, 354, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Відділопіки та піклування СуворовськоїрайонноїадміністраціїОдеськоїміської ради про визнання недієздатним ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення було викладено 05.04.2019 року

Суддя: Аліна С.С.

Присяжні Ярошик В.В.

Колесников В.А.