КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №22ц/824/6749/19 Головуючий у 1 інстанції - Виниченко Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

Судді-доповідача - Панченка М.М.

Суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

При секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 18 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного університету інфраструктури та технологій про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та матеріальної допомоги на оздоровлення,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Державного університету інфраструктури та технологій і, з урахуванням уточнень до позову, просила ухвалити рішення, яким: скасувати наказ виконуючого обов»язки ректора Державного університету інфраструктури та технологій ОСОБА_3 від 29.08.2018 року №05-03-201/о про звільнення позивачки з посади доцента кафедри філософії та історії науки і техніки Державного університету інфраструктури та технологій; поновити позивачку на роботі на указаній посаді в Державному університеті інфраструктури та технологій; стягнути з Державного університету інфраструктури та технологій на користь позивачки: середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.09.2018 року, до дня поновлення на роботі, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 821,56 грн.; матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 14.478,8грн.; оплату послуг ПАТ «КБ «ПриватБанк» за довідку у сумі 200 грн.; оплату адвокатських послуг у сумі 10.000 грн., та 200 грн. за поштові витрати /т.1 а.с.88-95, 200-202/.

Зазначала, що Державний університет інфраструктури та технологій утворений на підставі розпорядження КМ України від 29.02.2016 року за №151-р, з передачею всіх прав та обов»язків, на базі ліквідованих Державного економіко-технологічного університету транспорту та Київської державної академії водного транспорту імені Гетьмана Конашевича-Сагайдачного. У зв»язку з цим, кафедра суспільних та гуманітарних наук перейменована на кафедру філософії та історії науки і техніки Державного університету інфраструктури та технологій, який входить до сфери управління Міністерства науки та освіти України.

Послалась на те, що, починаючи з 01.09.2009 року вона була працевлаштована за контрактом у відповідача на посаді доцента кафедри суспільних та гуманітарних наук. За результатами конкурсів дія контракту періодично продовжувалась включно по 31.08.2017 року.

Позивачка зазначала, що у 2014 році між сторонами, Державним економіко-технологічним університетом транспорту та позивачкою, укладено трудовий контракт, який у зв»язку з реорганізацією закладу було продовжено до 31.08.2018 року. Назва посади позивачки визначена як «доцент кафедри філософії та історії науки і техніки Державного університету інфраструктури та технологій».

Наказом в.о. ректора ОСОБА_3 від 29.08.2018 року №05-03-201/о позивачку звільнено з роботи за п.2 ст.36 КЗпП з підстав закінчення строку трудового договору.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка вважала, що її звільнення здійснене з порушенням ст.55 Закону України «Про вищу освіту», якою передбачено обов»язковість проведення конкурсу при прийнятті на роботу. Між тим, прийняття та звільнення її з указаної посади було здійснене без проведення конкурсу.

Крім того, позивачка, вимагаючи стягнення з відповідача на свою користь 14.478,80 грн., зазначила, що відповідач, протягом 2014-2018 років при виході позивачки у відпустку, в порушення ст.57 Закону України «Про освіту» та п.3.13 Колективного договору, не виплачував їй матеріальну допомогу на оздоровлення.

Крім того, послалась на те, що за отримання довідки від ПАТ «КБ «ПриватБанк» про перерахунок відповідачем на картку позивачки грошових коштів у 2014-2018 роках вона сплатила 200 грн., які просить стягнути з відповідача на свою користь.

Також зазначила, що за послуги адвоката вона сплатила 10.000 грн., а також поштові витрати складають 200 грн., які вона просить стягнути з відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 18 лютого 2019 року позов задоволено частково /т.2 а.с.14-21/.

Судовим рішенням стягнуто з Державного університету інфраструктури та технологій на користь позивачки матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 14.478,80 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 654,50 грн., а в решті позову відмовлено.

Суд у своєму рішенні послався на відсутність правових підстав для поновлення позивачки на роботі і, відповідно, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 18 лютого 2019 року в частині, у якій відмовлено у позові, і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі /т.2 а.с.26-34/.

Скаржниця послалась на те, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам наведеним позивачкою у позовній заяві.

Зазначала, що у рішенні суду мають місце неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи внаслідок необґрунтованої дискримінації позивачки, а також неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, позивачка ОСОБА_2 з 09.09.2009 року була працевлаштована на посаді доцента кафедри суспільних та гуманітарних наук Державного економіко технологічного університету на умовах контракту, з 01.09.2009 року по 31.08.2010 року.

В подальшому, контракт з позивачкою Наказом №66 від 31.05.2010 року по університету продовжено по 31.08.2012 року. А, Наказом №87 від 10.07.2012 року контракт з позивачкою продовжено по 31.08.2014 року на посаді доцента. Наказом №134-к від 02.07.2014 року трудові відносини на посаді доцента кафедри суспільних та гуманітарних наук на умовах контракту продовжено по 31.08.2017 року.

Наказом по університету №66 від 27.04.2016 року кафедра суспільних та гуманітарних наук перейменована на кафедру Філософія та історія науки і техніки.

Згідно розпорядження КМ України від 29.02.2016 року за №151-р Державний економіко-технологічний університет транспорту реорганізовано у Державний університет інфраструктури та технологій.

Наказом №38/0 від 30.06.2017 року по Державному університету інфраструктури та технологій позивачку переведено на посаду доцента кафедри Філософії та історії науки і техніки на умовах контракту, на термін до 31.08.2018 року.

Відповідно до Наказу №05-03-20 від 29.08.2018 року позивачку звільнено з 31.08.2018 року із займаної посади у зв»язку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП.

Указані дані не заперечуються сторонами, та підтверджуються копією трудової книжки позивачки /т.1 а.с.247-250/.

Як слідує із Трудової книжки позивачки, на час розгляду справи, починаючи з 20.09.2018 року, позивачка працює за строковим трудовим договором в Національному педагогічному університеті ім.М.П.Драгоманова на посаді доцента кафедри інновацій та інформаційної діяльності в освіті /т.1 а.с.251/.

Звільнення позивачки з роботи в Державному університету інфраструктури та технологій з 31.08.2018 року за п.2 ст.36 КЗпП по закінченні строку трудового договору підтверджується також наданою відповідачем копією Наказу №05-03-20 від 29.08.2018 року, на якому міститься підпис позивачки про ознайомлення з наказом /т.1 а.с.21/.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов»язки, відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організація праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачка була звільнена з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП у зв»язку із закінченням строку трудового договору, який діяв, за домовленістю сторін, до 31.08.2018 року/т.1 а.с.246/.

Як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, чинним законодавством не передбачено будь-яких додаткових умов для звільнення працівника за закінченням строку дії трудового контракту. При цьому, пунктом 24 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (прийманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №170 від 19.03.1994 року передбачено лише можливість за два місяці до закінчення строку дії контакту досягнути сторонами домовленості про продовження контракту або про його укладення його на новий строк.

Із матеріалів справи слідує, що будь-яких домовленостей між сторонами за два місяці до строку припинення дії контракту між сторонами не існувало.

Так, судом правомірно зазначено, що реалізація відповідачем свого права здійснювати кадрове забезпечення Університету не свідчить про дискримінацію позивачки під час її звільнення з роботи. Відповідач, як самостійний господарюючий суб»єкт в рамках академічної самостійної, мав право визначати необхідну кількість посад наукових працівників, не приймаючи рішення про проведення конкурсу, або ж, виходячи з ч.12 ст.55 Закону України «Про вищу освіту», забезпечувати освітній процес шляхом укладення трудових договорів до проведення конкурсного заміщення вакантних посад.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 щодо порушення її трудових прав при звільненні з роботи на підставі Наказу №05-03-20 від 29.08.2018 року за закінчення строку дії трудового контракту.

Враховуючи також, що виплата працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст.235 КЗпП України, є похідною вимогою від задоволених вимог про поновлення на роботі, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за вимушений прогул.

В той же час, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2 в частині стягнення з Державного університету інфраструктури та технологій на користь позивачки матеріальну допомогу на оздоровлення за період з 2014 року по 2017 рік у розмірі 14.478,80грн., виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним і науково-педагогічним працівникам матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Крім того, встановлено, що указана матеріальна допомога на оздоровлення надається працівникам, які працюють на умовах строкового трудового договору, за умови звільненні їх з роботи після закінчення з відпустки.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачка у 2014 та 2017 роках використовувала своє право на відпустку, однак матеріальна допомога на оздоровлення їй не виплачувалася /т.1 а.с.148,154,160,166/.

Суд, погоджуючись з доводами позивачки, дійшов обґрунтованого висновку про виплату позивачці 14.478,80 грн., виходячи з окладу позивачки, що зазначений у розрахункових листках позивачки у спірному періоді, тобто, з 2014 по 2017 роки /т.1 а.с.148,154,160,148/.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову щодо стягнення з Державного університету інфраструктури та технологій на користь ОСОБА_2 матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 14.478,80 грн. - сторонами не оскаржено.

Також суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо компенсації витрат на правничу допомогу у сумі 10.000 грн., задовольнивши цю вимогу лише у розмірі 654,50грн. При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано керувався ст.ст.133,137,141 ЦПК України, та виходив із пропорційності задоволених позовних вимог.

Не погоджуючись із судовим рішенням в цій частині, скаржниця ОСОБА_2 свого розрахунку компенсації за понесені витрати на правничу допомогу суду не навела.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові ОСОБА_2 до Державного університету інфраструктури та технологій в частині вимог про стягнення витрат, понесених позивачкою у сумі 200 грн., за отриману від ПАТ «Приват-Банку» довідку про розмір заробітної плати, пославшись на те, що указана довідка могла бути надана позивачці відповідачем. Однак позивачка не навела доказів того, що їй було відмовлено у наданні такої довідки

Крім того, понесення витрат позивачкою за поштові послуги у сумі 200 грн. не підтверджені позивачкою документально, у зв»язку з чим, суд правомірно відмовив у задоволенні позову у цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 18 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді