Справа № 134/1319/18
Провадження № 22-ц/801/813/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 рокуСправа № 134/1319/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Огородник В.О.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №134/1319/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на транспортний засіб,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 30 січня 2019 року, яке ухвалене суддею Зарічанським В.Г. в приміщенні Крижопільського районного суду Вінницької області о 10 год 26 хв, повний текст складено 31 січня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на транспортний засіб, позовні вимоги мотивовані тим, що 06 серпня 2013 року вона разом із своїм сином ОСОБА_5 за попередньою домовленістю з ОСОБА_4 зустрілися в с. Ободівка, Тростянецького району, Вінницької області, де після огляду автомобіля марки AUDI A4 AVANT 1998 року випуску з ідентифікаційним номером кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , вирішили його придбати.

При покупці автомобіля ОСОБА_4 запевнив її, що свідоцтво про право власності на автомобіль оформлено відповідно до чинного законодавства та з реєстрацією права власності на даний транспортний засіб не буде проблем.

Після чого позивач ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 гроші в розмірі 8000 доларів США за вказаний автомобіль. Відповідач ОСОБА_4 надав на неї та її сина ОСОБА_5 генеральну довіреність на право користуватися та розпоряджатися даним автомобілем, яка була посвідчена державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори Дерев`янчук А.В.

В той же день ОСОБА_4 надав позивачу ключі від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане ВРЕР м. Ромни УДАІ УМВС України в Сумській області. У даному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу власником зареєстрований ОСОБА_3 Строк дії довіреності, наданої ОСОБА_4 був до 27 липня 2016 року.

Однак, влітку 2016 року строк дії довіреності закінчувався і 02 грудня 2015 року позивач зі своїм сином звернулися до ВРЕР м. Гайсин, Вінницької області з метою перереєстрації автомобіля, тому працівники ВРЕР надіслали запит в Сумську область, оскільки даний автомобіль був зареєстрований саме там. Після чого у ВРЕР надійшла відповідь, в якій було вказано, що даний транспортний засіб не реєструвався, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу не видавалось.

09 грудня 2015 року працівниками поліції було вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а автомобіль було поміщено на штраф майданчик. Відомості за фактом виявлення ознак підробки свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу було внесено до ЄРДР за № 0008402.

У рамках кримінального провадження слідчим, було призначено ряд експертиз. За висновком експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 09 лютого 2016 року №460-П, бланк свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 на автомобіль марки AUDI A4 AVANT 1998 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_4 , відповідає зразкам, що перебувають в офіційному обігу на території України.

Відповідно до висновку експерта від 04 лютого 2016 року №08 ідентифікаційний номер кузова автомобіля марки AUDI A4, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 в значенні: НОМЕР_1 являється первинним, зміні (знищенню) не підлягав. Ідентифікаційний номер двигуна досліджуваного автомобіля в значенні: АDR322267 являється первинним, зміні (знищенню) не підлягав.

Відповідно до відповіді Вінницької митниці ДФС від 22 лютого 2016 року на запит слідчого транспортний засіб марки AUDI A4, номер кузова НОМЕР_1 ввезено на митну територію України 21 жовтня 2011 року в зоні діяльності Львівської митниці ДФС.

Згідно відповіді Територіального сервісного центру 5944 Регіонального сервісного центру в Сумській області від 02 березня 2016 року на запит слідчого автомобіль AUDI A4, державний номерний знак НОМЕР_4 в центрі не реєструвався. Номерні знаки НОМЕР_4 центром були знищені по акту №60/03 від 13 серпня 2008 року. Свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 центром не одержувалось. Транспортний засіб на території України не зареєстрований.

Згідно відповіді ОСОБА_6 від 22 березня 2016 року на запит слідчого автомобіль марки AUDI A4 з ідентифікаційним номером кузова НОМЕР_1 станом на 22 березня 2016 року за даними Генерального секретаріату Інтерполу у міжнародному розшуку не значиться. Вказаний у запиті двигун № АDR 322267 станом на 22 березня 2016 року за даними Генерального секретаріату Інтерполу у міжнародному розшуку не значиться.

01 травня 2018 року слідчим СВ Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0008402 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Позивач вважає себе добросовісним набувачем автомобіля марки AUDI A4, державний номерний знак НОМЕР_4 , так як заплатила продавцю цього автомобіля кошти та не знала і не могла знати, що автомобіль не зареєстрований на території України, оскільки дійсність свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу не викликала в неї жодного сумніву. Володіє автомобілем більше п`яти років просила визнати за нею право власності на автомобіль марки AUDI A4 AVANT 1998 року випуску з ідентифікаційним номером кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 за набувальною давністю.

Заочним рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 30 січня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволені позовних вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала, позовні вимоги є безпідставні та недоведені.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно довіреності від 27 липня 2013 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 укладати правочини щодо належного йому автомобіля марки AUDI A4 AVANT, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с.10).

Згідно довіреності від 06 серпня 2013 року, посвідченою державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори Дерев`янчук А.В., Гаврильчук О.Л. уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_5 користуватись, а також розпоряджатись вищевказаним автомобілем (а.с.9).

Отже автомобіль згідно цих довіреностей належить ОСОБА_3

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спірний автомобіль заявлено з підстав набуття такого права в силу купівлі автомобіля, а також набуття права на автомобіль за набувальною давністю.

Однак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що такі вимоги є безпідставними.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

У справі встановлено, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався.

Видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу автомобіля, тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-688цс15, та Верховний Суд у справі № 723/2232/16-ц постанова від 27 лютого 2019 року.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Так, відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

За загальним правилом стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю.

Зокрема, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Тобто, в розумінні статті 344 ЦК України володілець за давністю володіння не має ніякого права на майно, а лише намагається набути право власності на майно.

Таким чином, набувальна власність поширюється на випадки фактичного безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад договору оренди, найму тощо виключає застосування набувальної давності.

Тобто, особою, яка володіє чужим майном при зазначених обставинах, у всіх випадках є не власник і, тим більше, власник ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння.

Крім того, право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в частині першій статті 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном).

Таким чином, позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником. Виключено набуття права власності на майно, яке належить володільцю в силу певного титулу - оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо. Такий володілець завжди знає похідний та обмежений характер свого права на майно, знає, що його право має певну підставу - право власності чи речове право іншої особи.

Як установлено судом, ОСОБА_1 добросовісно, відкрито та безперервно користувалась спірним автомобілем, проте даний факт не є підставою для набуття нею права власності на це майно за набувальною давністю, оскільки набувальна давність поширюється тільки на випадки фактичного безтитульного володіння чужим майном.

За нормою частини третьої статті 344 ЦК України відсутні умови для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль за набувальною давністю.

Відповідно доводи апелянта про помилковість ухвалення судом першої інстанції рішення про відмову у позові, порушення судом норм матеріального та процесуального права, наявність підстав для задоволення позову на підставі ст. 344 ЦК України є необґрунтованими.

Отже, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 30 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 травня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Матківська М.В.

Шемета Т.М.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.