Ухвала

19 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 331/7636/17

провадження № 61-7417ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Малєєвою Оленою Миколаївною, на постанову Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Національний банк України, про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

АналізЄдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «ПриватБанк», третя особа - Національний Банк України (далі - НБУ), про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № ZРJ0 GК, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 25 000,00 доларів США з кінцевим строком повернення кредиту 25 грудня 2021 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% місячних.

Вказувала, що спірний кредитний договір не відповідає вимогам постанови НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Перед укладанням кредитного договору банк не надав позичальнику жодної інформації про товар (роботи, послуги) у доступній наочній формі, яка б забезпечувала можливість компетентного вибору, чим порушено статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Пункти 3.4 та 3.5 кредитного договору № ZPJ0GK від 25 грудня 2007 року суперечать статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», пункту 3.6 постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 року.

Вважала, що підставою для визнання недійсності кредитного договору, є укладення останнього з використанням нечесної підприємницької діяльності та наявність у ньому дискримінаційних умов щодо боржника, зокрема наявність пункту 7.1 кредитного договору, відповідно до умов якого позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на весь строк фактичного користування кредитом, при цьому розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього договору. А тому просила суд позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року про відмову в задоволенні позову в частині покладення на позичальника обов'язку сплати на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця та винагороди за проведення додаткового моніторингу у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, визнано недійсними положення 7.1. кредитного договору № ZPJ0GK від 25 грудня 2007 року в частині покладення на позичальника обов'язку сплати на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця та винагороди за проведення додаткового моніторингу у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

03 квітня 2019 року АТ «ПриватБанк» засобами поштового зв'язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Малєєвою О. М., на постанову Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року.

Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, суд не звернув увагу на те, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним, та скасував обґрунтоване й законне рішення суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання недійсним кредитного договору.

Отже, справа № 331/7636/17 не є справою з ціною позову, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 331/7636/17 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржене рішення ухвалене у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга АТ «ПриватБанк» подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником Малєєвою ОленоюМиколаївною, на постанову Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Національний банк України, про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат