КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 760/4405/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4884/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Українець В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Даценко М.М., Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Укргазвидобування» - Собка ОлександраВадимовича на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року,

встановив:

у лютому 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 02 лютого 2018 року, посилаючись на те, що він був укладений на підставі правочину, який не створює правових наслідків.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_7 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 02 лютого 2018 року між відповідачами було укладено договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 відступив ОСОБА_4 право вимоги до ПАТ «Укргазвидобування», набуте ним на підставі правочинів, які за своєю природою, на думку позивача, не створюють правових наслідків.

Вказував, що 29 серпня 2013 року між ним та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір кредитної лінії. 28 серпня 2014 року для забезпечення виконання зобов'язань ПАТ «Укргазвидобування» за кредитним договором між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_5 поручився за виконання зобов'язань позивача в межах 12 000 000 грн.

30 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_5, як поручитель, який виконав за ПАТ «Укргазвидобування» зобов'язання за кредитним договором, відступив своє право вимоги до позивача ОСОБА_3

02 лютого 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_4 набув право вимоги до ПАТ «Укргазвидобування». Позивач зазначав, що вказаний договір є недійсним, оскільки Договором кредитної лінії від 29 серпня 2013 року не було передбачено забезпечення зобов'язання порукою, а тому договір, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «Дельта банк» 28 серпня 2014 року не створює правових наслідків та у ОСОБА_5 не виникло права вимоги до позивача.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було наведено належних обставин, за яких оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 203, 204, 215, 513, 547, 626, 639 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та не враховано те, що Договором кредитної лінії від 29 серпня 2013 року, укладеним між ним та ПАТ «Дельта Банк», було передбачено забезпечення виконання зобов'язань позивача лише заставою, що свідчить про недопустимість додаткового забезпечення його порукою. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть підставою для скасування рішення суду, оскільки були предметом перевірки під час розгляду справи у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ст. 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 547 ЦК України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Матеріали справи свідчать про те, що кредитний договір, договір поруки та договори відступлення прав вимоги укладені в письмовій формі, тобто при їх укладенні були додержані вимоги щодо обов'язкової письмової форми.

Апелянтом не наведено підстав, за яких оспорюваний договір відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України може бути визнано недійсним, а також переконливих доводів щодо нікчемності договору поруки.

Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про те, що положеннями глави 49 ЦК України, якою врегульовано питання забезпечення виконання зобов'язання, не встановлено нікчемність правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання через відсутність вказівок на таке забезпечення в основному договорі. Недійсність договору поруки, на яку посилається позивач, законом прямо не встановлена, а тому він є правомірним до встановлення його недійсності рішенням суду.

Крім того, слід зазначити, що представник позивача у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі, у якому зазначав, що в провадженні Печерського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа за позовом ПАТ «Укргазвидобування» до ОСОБА_5, та ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору поруки від 28 листопада 2014 року, а тому розгляд даної справи неможливий до вирішення спору про визнання договору поруки недійсним.

Разом з тим, з доданої до клопотання копії позовної заяви вбачається, що до суду з позовом про визнання договору поруки недійсним позивач звернувся ще у липні 2015 року, тоді як при зверненні до суду з даним позовом у лютому 2018 року про наявність відповідного спору не вказував, копій судових рішень не надавав. Крім того, зі змісту позовної заяви про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги вбачається, що позивач ПАТ «Укргазвидобування» посилається на недійсність укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ «Дельта Банк» договору поруки в силу закону, тобто його нікчемність, тоді як просить суд зупинити провадження до вирішення справи про визнання його недійсним.

Частиною 1 ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

У разі визнання судом недійсним договору поруки, укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ «Дельта Банк» від 28 листопада 2014 року, позивач не позбавлений права звернутись до суду з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги з цих підстав.

Враховуючи викладене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Укргазвидобування» - Собка Олександра Вадимовича залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 23 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді