Справа № 463/154/19 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/641/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 січня 2019 року, постановлену в складі головуючої - судді Леньо С.І., у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и л а:

Заявник ОСОБА_2 звернулась до Личаківського районного суду м. Львова із заявою про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з ДП «ЛДЕЗТО» на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2017р. по 01.02.2018р. в розмірі 22800,96 грн.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15 січня 2019 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі судового наказу з вимогою про стягнення з Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 січня 2019 року оскаржила ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що не погоджується з вказаною ухвалою, вважає її незаконною та прийнятою з порушенням норм процесуального права. Вказує, що боржником починаючи з 2013 року, з часу прийняття її на роботу, систематично порушувалось законодавства про оплату праці щодо строків виплати заробітної плати. Лише 01 лютого 2018 року через Личаківський відділ Державної виконавчої служби міста Львова в примусовому порядку сплачено їй повністю суму заборгованої плати за період з 01.02. 2017 року по 01.02. 2018 року включно 92 008, 05 грн. 28 грудня 2018 року Личаківський районний суд розглянув аналогічну заяву ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення з Державного підприємства «Львівський дослідно - експерементальний завод технологічного обладнання» заборгованості в сумі середнього заробітку за період з 03.05.2016 року до 01.02.2018 року включно, на суму 32 548, 74 грн., відповідно до вимог ст. ст. 160-163, 167, 168 ЦПК України, ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП України. За наслідками розгляду заяви ОСОБА_3 Личаківський районний суд 28.12.2018 року видав судовий наказ (провадження № 2-н/463 830 18) про стягнення з Державного підприємства «Львівський дослідно - експерементальний завод технологічного обладнання» заборгованості в сумі середнього заробітку за період з 03.05.2016 року до 01.02.2018 року включно, яка становить суму 32 548, 74 грн.

При винесенні 15.01.2019 року судом ухвали про відмову ОСОБА_2 у видачі судового наказу, має місце неправильне та різне застосування норм матеріального права через неправильне тлумачення закону у провадженні № 2-н/463/124/19, в порівняння до провадження № 2-н/463/830/18, тобто стягувачів -працівників до одного і того ж боржника, за однаковий період.

За таких обставин, на думку апелянта, ухвала про відмову у видачі судового наказу ОСОБА_2 від 15.01.2019 року підлягає скасуванню.

Просить скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 січня 2019 року повністю та ухвалити нове рішення про видачу судового наказу, яким стягнути з ДП «Львівський дослідно - експериментальний завод технологічного обладнання» на користь ОСОБА_2 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 22 800, 96 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.

Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції щодо відмови видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, в письмовому провадженні, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заява про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні подана заявником до суду з пропуском встановленого законом трьохмісячного строку для вирішення трудових спорів, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

За частиною 3 статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно із ч. 3 ст. 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Положенням ч. 1 ст. ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як вбачається з матеріалів справи, за заявою ОСОБА_2 Личаківським районним судом м. Львова 02.11.2017 року видано судовий наказ про стягнення з ДП «ЛДЕЗТО» на користь ОСОБА_2 92 008, 05 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. У зв'язку з фактичним виконанням судового наказу, постановою державного виконавця від 22.01.2018 р. (а.с. 22 цивільної справи № 463/5417/17) виконавче провадження закінчено. Виплата зазначених коштів здійснена у лютому 2018 року зазначає заявник в самій заяві про видачу судового наказу. Заява подана до суду засобами поштового зв'язку лише 11.09.2018 року, тобто з пропуском встановленого законом трьохмісячного строку з моменту, коли боржник фактично розрахувався з стягувачем (заявником).

Відповідно до приписів п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред'явлення позову в суд за такою вимогою.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції підставно, відповідно до вимог закону відмовлено у видачі судового наказу.

При цьому, районний суд вірно звернув увагу на те, що посилання заявника на положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України є невірним, оскільки за змістом цієї норми не обмежується будь-яким строком вимога працівника щодо порушення законодавства про оплату праці.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013р., положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відтак, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції, як таку, що постановлена з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даної постанови складено 24 квітня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.