Ухвала

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 336/5084/17

провадження № 61-7032 ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення невиплаченої допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), на його користь невиплачену допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю у розмірі 245,64 грн та середній заробіток за час затримки повного розрахунку у розмірі 160 091,15 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 недоплачену суму допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю у розмірі 245,64 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 28 735,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку та прийнято нове судове рішення, яким стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 304,17 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У квітні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1,в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині відмови у позові та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (пункт 1 частини шостої, частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 160 336,79 грн (245,64 грн допомога по тимчасовій непрацездатності та 160 091,15 грн компенсації за її невчасну виплату), яка станом на 1 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону за ціною позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що постанова має для нього виняткове значення, оскільки різниця між заявленими та задоволеними судом позовними вимогами є суттєвою, у зв'язку з чим вважає, що такими судовими рішеннями він не захищений.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про наявність підстав для відкриття касаційного провадження. Доводи щодо винятковості постанови для заявника зводяться до незгоди особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями в частині розміру компенсації за невчасний розрахунок за 5 днів тимчасової непрацездатності. Зазначене не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції, оскільки судом апеляційної інстанції, при визначенні розміру компенсації за невчасний розрахунок, враховані вказівки, що містились в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року ухваленій у цій справі.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення невиплаченої допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Білоконь