КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________
Справа №752/4508/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1911/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року (суддя Чередніченко Н.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Житло-капітал» про поділ спільного майна подружжя,

встановила:

1 березня 2017р. позивач звернувся до суду з позовом, який уточнив під час судового розгляду, і остаточно просив визнати за ним у порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення АДРЕСА_1, на земельну ділянку в с. Андріївка, Макарівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, та на Ѕ частину майнових прав за договором відступлення майнових прав № М20-1902/2016-3 від 7 квітня 2016р., укладеного між ним та ТОВ «Фінансовакомпанія «Житло-капітал»; визнати за відповідачем право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення АДРЕСА_1, на земельну ділянку в с. Андріївка, Макарівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_2, та на Ѕ частину майнових прав за договором відступлення майнових прав № М20-1902/2016-3 від 7 квітня 2016р., укладеного між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Житло-капітал», та стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 4 134грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 28 серпня 1999р. перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 7 листопада 2016 року. Мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач посилався на те, що за час перебування у шлюбі, спільного проживання та ведення спільного господарства ними було набуто майно, проте вони не можуть дійди згоди щодо його поділу.

31 березня 2017р. ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, який уточнила під час судового розгляду, і остаточно просила визнати спільним сумісним майном подружжя майнові права за договором відступлення майнових прав № М20-1902/2016-3 від 7 квітня 2016р., укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Житло-Капітал», визнати за нею 2/3 частки об'єкту інвестування у вигляді майнових прав по договору відступлення

майнових прав № М20-1902/2016-3 від 7 квітня 2016р.

Мотивуючи вимоги зустрічного позову, відповідач зазначала, що має право на більшу частку при поділі майна подружжя, оскільки з нею проживають та знаходяться на її утриманні двоє малолітніх дітей.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 у порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на земельну ділянку в Макарівському районі Київської області, кадастровий номер НОМЕР_2; визнано за ОСОБА_3 у порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на земельну ділянку в Макарівському районі Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1; відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог в частині визнання за ним 1/2 частини майнових прав об'єкта інвестування за договором відступлення майнових прав № М20-1902/2016-3 від 7 квітня 2016р., укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Житло-Капітал»; відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_3 1/2 частини майнових прав об'єкту інвестування за договором відступлення майнових прав № М20-1902/2016-3 від 7 квітня 2016р., укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Житло-Капітал»; відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог в частині визнання за сторонами по 1/2 частині нежитлового приміщення АДРЕСА_1. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано майнові права щодо об'єкта інвестування за договором відступлення майнових прав № М20-1902/2016-3 від 7 квітня 2016р., укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Житло-Капітал», спільним сумісним майном подружжя. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення суду змінити, задовольнити його позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Позивач посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, оскільки суд безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання за ним права власності на Ѕ частину нежитлового приміщення, оскільки дане майно придбано відповідачем за час шлюбу за спільні кошти та є спільним майном подружжя, незалежно від розміру його доходу на час придбання даного майна.

Крім того, позивач зазначав, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог в частині поділу земельних ділянок та не врахував інтереси сторін.

Також позивач посилався на те, що судом неправомірно було відмовлено у задоволенні позовної вимоги про поділ майнових прав за договором відступлення майнових прав № М20-1902/2016-3 від 7 квітня 2016р.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи її доводи необґрунтованими та безпідставними.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позови задоволені частково.

Постановою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задоволено частково, постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_7, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача ОСОБА_6, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню,

виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 1999р., який був розірваний рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 7 листопада 2016р. Сторони мають двох спільних дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі договору купівлі-продажу від 17 вересня 2000р., посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Дарнопих Т.М., ОСОБА_2 придбав земельну ділянку, площею 0,060га, яка розташована у с/т «Садко» Андріївської сільської ради, Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_1.

Розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації № 4178 від 25 жовтня 2007р. ОСОБА_2 надана земельна ділянка, площею 0,060га, у с/т «Садко» Андріївської сільської ради, для ведення садівництва, Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_2.

19 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» укладено договір № 20-1902/2016-3 про участь у Фонді фінансування будівництва, за умовами якого довіритель зобов'язався передати управителю грошові кошти з метою отримання довірителем у власність житла - однокімнатної квартири, площею 39,36кв.м. На виконання умов договору ОСОБА_2 з 22 лютого 2016 року по 7 квітня 2016 року сплачено 673 152грн, а 7 квітня 2016 року укладено договір № М20-1902/2016-3 відступлення майнових прав, за умовами якого ОСОБА_2 отримав майнові права на об'єкт інвестування - однокімнатну квартиру, площею 39,36кв.м., що буде розташована у житлово-офісному комплексі по АДРЕСА_2.

З 12 жовтня 2011 року ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Згідно договору купівлі-продажу від 21 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Негрич О.М., ОСОБА_3 придбала нежитлове приміщення АДРЕСА_1, площею 84,1кв.м., вартістю 2 447 310грн, яке використовує для здійснення підприємницької діяльності.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що земельні ділянки та майнові права на об'єкт незавершеного будівництва були придбані за спільні кошти подружжя, тому є їх спільним майном і підлягають поділу між ними, з врахуванням тієї обставини, що об'єкт незавершеного будівництва не введений у експлуатацію.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ нежитлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що воно придбано за кошти ОСОБА_3 як фізичної особи-підприємця та отриманих у борг грошових коштів, тому не є спільною власністю подружжя.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна з таких підстав.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 1 та 2 статті 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, у редакції на час ухвалення судом рішення, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Під час розгляду справи судом першої інстанції сторони визнали, що земельні ділянки є спільним майном подружжя, їх вартість є однаковою, тому не заперечували про їх поділ, шляхом виділення кожному з подружжя по земельній ділянці.

Враховуючи, що ОСОБА_2, звертаючись до суду з позовом, просив виділити йому у власність земельну ділянку, кадастровий номер якої НОМЕР_1, проти чого не заперечувала ОСОБА_3, суд першої інстанції, прийнявши рішення про виділення у власність ОСОБА_2 іншої земельної ділянки, повинен був навести обґрунтування такого рішення, якого рішення суду не містить.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні позовних вимог про поділ земельних ділянок між подружжям, суд допустив порушення норм процесуального права, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ земельних ділянок.

Також під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 стверджувала, що майнові права на незавершений будівництвом об'єкт інвестування були придбані ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя, під час перебування у шлюбі, тому вони є спільним майном подружжя.

Проти вказаних обставин ОСОБА_2 не заперечував і погоджувався на поділ вказаних майнових прав у рівних частках між подружжям.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що майнові права на незавершений будівництвом об'єкт інвестування, які були придбані ОСОБА_2 за договором відступлення майнових прав № М20-1902/2016-3 від 7 квітня 2016р., укладеним з ТОВ «Фінансова компанія «Житло-капітал», підлягають поділу між сторонами.

Разом з цим, на час розгляду справи судом об'єкт інвестування побудований не був і у експлуатацію не зданий, відтак згідно ст. 331 ЦК України право власності на нього у сторін не виникло.

Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 190 ЦК України майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

За таких обставин, відсутні правові підстави для визнання за сторонами права власності на майнові права, однак у порядку поділ майна подружжя між ними підлягають поділу самі майнові права.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення

правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 про поділ нежитлового приміщення, ОСОБА_3 посилалася на те, що вказане приміщення було придбане за грошові кошти, отримані нею, як дохід від підприємницької діяльності, виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не в інтересах сім'ї, у період, коли шлюбні відносини з ОСОБА_2 були фактично припинені, спільного бюджету у них не було з січня 2016 року, а відтак, вказане нежитлове приміщення є її особистою власністю.

Разом з цим, вказані посилання ОСОБА_3 суперечать її вимогам, викладеним у зустрічній позовній заяві, згідно яким на час придбання ОСОБА_2 майнових прав на об'єкт інвестування (лютий-квітень 2016 року), вони перебували у шлюбі, а кошти для придбання майнових прав були їх спільними.

При цьому, рішенням суду від 7 листопада 2016 року про розірвання шлюбу сторін не було встановлено, коли саме сторони припинили вести спільне господарства та мати спільний бюджет.

Крім того, за положеннями ч. 2 ст. 61 СК України дохід, отриманий подружжям, у тому числі і фізичної особою-підприємцем, є об'єктом спільної власності подружжя.

Враховуючи пред'явлення ОСОБА_3 зустрічних позовних вимог про поділ майнових прав, які були придбані ОСОБА_2 у період з лютого по квітень 2016 року, які були визнані позивачем, колегія суддів вважає, що нежитлове приміщення, придбане ОСОБА_3 у квітні 2016 року, є об'єктом спільного майна подружжя.

Доводи ОСОБА_3, що спірне нежитлове приміщення було придбано у тому числі і за грошові кошти, які вона брала у борг, не може бути підставою для визнання нежитлового приміщення у повному обсязі її особистою власністю, так як з наданої суду копії розписки вбачається, що у борг ОСОБА_3 брала 700 000грн, а нежитлове приміщення було придбано за 2 447 310грн. Однак, вказана обставина може бути врахована при визначенні часток подружжя у вказаній власності чи розміру компенсації.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна, тобто це майно може бути враховано при поділі всього майна подружжя або може бути виплачена вартість цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти

висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справах 6-21цс15 та 6-1109цс15.

Згідно ст. 63, 65 ГК України підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі яке передане засновником до статутного фонду як внесок.

Таким чином, з моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

При цьому в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Така ж позиція викладена і у рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України. При вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

За таких обставин, майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом у справах №2025/3868/12 (постанова від 5 вересня 2018 року) та № 306/3460/14 (постанова від 1 серпня 2018 року).

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя (правовий висновок Верховного Суду України у справі 6-21/цс15).

Сторони під час судового розгляду не заперечували, що спірне нежитлове приміщення використовується ОСОБА_3 для здійснення підприємницької діяльності, у ньому розміщений магазин.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що спірне нежитлове приміщення є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3, але ОСОБА_2 має право вимоги виплати частини вартості цього майна, яка належить йому з врахуванням розміру спільних коштів, які були сплачені за придбання цього майна або врахування при поділі іншого майна подружжя, а не на поділ майна, яке використовується у підприємницькій діяльності.

Однак, ОСОБА_2 таких позовних вимог не заявляв.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення

є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та наданим сторонами доказам, неправильно застосовані норми матеріального права, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати:

- за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку в с. Андріївка, Макарівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, та право на Ѕ частину майнових прав за договором відступлення майнових прав № М20-1902/2016-3 від 7 квітня 2016р., укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Житло-капітал»;

- за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку в с. Андріївка, Макарівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_2, та право на Ѕ частину майнових прав за договором відступлення майнових прав № М20-1902/2016-3 від 7 квітня 2016р., укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Житло-капітал».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк