Єдиний унікальний номер судової справи 489/1584/17
Номер провадження 22-ц/812/840/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 01 березня 2019 року, під головуванням судді Рум`нцевої Н.О., в приміщені цього ж суду о 12 год. 06 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Коханенко Ольга Григорівна, про визнання недійсним договору дарування,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позовна заява мотивована тим, що 02 лютого 2016 року позивач ОСОБА_1 уклала з відповідачем ОСОБА_3 договір дарування належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказувала, що зазначений договір було укладено на вкрай невигідних для останньої умовах, оскільки перебувала під впливом тяжких для неї обставин.

Так, на час вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_1 хворіла, потребувала лікування та постійного догляду і допомоги. Зокрема, з кінця 2002 року позивач регулярно проходить стаціонарне лікування, та внаслідок тричі перенесеного інсульту має розлад центральної нервової системи з порушенням функцій кінцівок.

Крім того пересуватись ОСОБА_1 може тільки зі сторонньою підтримкою та потребує постійної допомоги та лікування.

З 2009 року догляд за позивачем здійснював її чоловік - ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

З початку 2016 року донька позивача - відповідач по справі ОСОБА_3 почала проживати разом із ОСОБА_1 та доглядати за нею. В цей час відповідач постійно пропонувала укласти з нею договір дарування вищевказаної квартири, проте позивач спочатку на це не погоджувалась, оскільки заповіла зазначену квартиру онуку, про що у 2014 року склала відповідний заповіт. Але через тяжкий стан здоров`я, необхідність постійної сторонньої допомоги, а також неможливість задовольняти свої побутові потреби самостійно, 02 лютого 2016 року ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором подарувала спірну квартиру відповідачу.

Посилаючись на викладене, а також на положення ч.1 ст.233 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування, укладений 02 лютого 2016 року між нею та відповідачем, недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3 надала до районного суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечувала. Зазначала, що позивач свідомо та за власної волі подарувала їй квартиру задля того, щоб забезпечити її житлом, оскільки старша дочка позивача вже забезпечена іншою квартирою. Вказувала на те, що пред`явлення вказаного позову є наслідком погіршення їх з позивачем стосунків починаючи з 2017 року.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела, що оспорюваний правочин був укладений під впливом тяжкої для неї обставини і водночас на вкрай невигідних для останньої умовах, оскільки зі змісту договору слідує, що правочин було укладено добровільно та з виконанням усіх умов, обумовлених сторонами цього правочину.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з положеннями ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, зокрема, дво або багатостороннім правочином (договором) є погоджена дія двох або більше сторін.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

При цьому тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів ст.233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

З матеріалів справи убачається, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 16 квітня 2011 року ОСОБА_1 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.86).

02 лютого 2016 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , про що між сторонами укладений договір дарування.

Даний договір укладено в письмовій формі та посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г., зареєстровано в реєстрі за №34 (а.с.84-85).

Відповідно пункту 4.5 вказаного договору, сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються дарування відчужуваної квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Згідно пункту 4.6 договору зазначено, що в присутності нотаріуса сторони заявили, що вони не позбавлені дієздатності, не страждають захворюваннями, які перешкоджають розуміти значення своїх дій щодо цього договору, а також про відсутність обставин, що змушують підписати договір на вкрай невигідних для себе умовах.

У тексті договору зазначено, що договір прочитано сторонам особисто. Зміст договору дарувальнику та обдаровуваному зрозумілий та відповідає намірам.

В ході розгляду справи також встановлено, що оскаржуваний правочин повністю відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема і в частині нотаріального посвідчення; приватним нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст діючого законодавства, що підтверджується підписами сторін на договорі; при укладенні договору сторони діяли добровільно, свідомо та цілеспрямовано, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, за відсутності будь-якого примусу чи насильства, як фізичного так і морального, що також підтверджується їх підписами на договорі.

За такого суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що дарування квартири відповідачу відбулось за власним бажанням дарувальника, зміст договору дарування вказує на відсутність з боку відповідача жодних зобов`язань, які останній мав вчинити на користь позивача, зробив правильний висновок про відсутність підстав, передбачених ст.233 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним.

Аргументи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться лише до оцінки доказів, та незгоди позивача з висновками районного суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростували.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва 01 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 21 травня 2019 року