Апеляційне провадження №22-ц/824/3803/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ј частку квартири,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просила визнати право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 та на ј частину квартири АДРЕСА_2. Свій позов мотивувала тим, що вона з 1998 року проживала однією сім'єю з чоловіком ОСОБА_3 В подальшому - 21.01.2011 року вони зареєстрували шлюб та продовжили проживати спільно до моменту його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 року. 13.11.2015 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на її ім'я як дружини та його доньки ОСОБА_2 в рівних частках (по Ѕ частині кожному). Оскільки спірні квартири були придбані її чоловіком ще за час їх спільного проживання однією сім'єю до реєстрації шлюбу, вважає, що має право на визнання права власності на половину вищевказаного майна як набутого чоловіком та жінкою за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а інша частина майна, яка належала її чоловіку, підлягає поділу між спадкоємцями (нею та донькою померлого) по ј частині кожній.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, вважає, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального права, яке полягає у неповному дослідженні всіх обставин справи, в наслідок чого постановлено незаконне та необґрунтоване рішення, яке підлягає скасуванню. Посилається на те, що судом першої інстанції неправильно досліджені обставини справи, а саме не встановлено, що на час набуття померлим спірних квартир (у 1999 р. та 2000 р.), вони проживали спільно однією сім'єю, починаючи з 1998 року були поєднанні спільним побутом, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. У зв'язку з цим ще до отримання свідоцтва про право на спадщину за законом їй вже належало по Ѕ частині спірних квартир. Оскільки спадкоємців у померлого два (дружина та дочка), то успадковувати повинні в рівних частках - по ј частині. Вказує, що подані відповідачем докази стосовно того, що в період часу з 1993 рік по 2005 рік з ОСОБА_3 спільно однією сім'єю проживала ОСОБА_4, в не відповідають дійсності та є неналежними, оскільки сама ОСОБА_4 не була допитана в судовому засіданні в якості свідка і таке клопотання не було заявлено, а відзив відповідача фактично ґрунтується на цьому доказі. Листи, відправлені ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які приєднані до матеріалів справи, не мають жодного відношення до розгляду справи і є неналежними доказами. Щодо «сімейного» фото - також відсутні підтвердження того, хто зображений на фото, в який момент, і в якому статусі між собою перебували вказані особи. Свідкт, які були допитані за клопотанням відповідача, були її друзями та знайомими, бачили ОСОБА_3 тільки один раз і то більше двадцяти років тому назад, відтак такі докази є належними. Проте суд взяв їх до уваги, що свідчить про упередженість та необ'єктивність суду. У зв'язку з викладеним, вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, тому підлягає обов'язковому скасуванню.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 21.01.2011 уклали шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 76 років ОСОБА_3 помер. Майно, яке було придбане на ім'я померлого, склало спадкову масу. Державним нотаріусом 13.11.2015 року видано свідоцтво на право на спадщину спадкоємцям першої черги: ОСОБА_1 та ОСОБА_2, по Ѕ частині кожній. Майно, щодо якого виник спір, було придбано спадкодавцем 17.08.1999 року та 19.04.2000 року відповідно.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про відсутність правових підстав для визнання спірних квартир спільною сумісною власністю подружжя, а також відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на ј частку спірних квартир. Зазначав, що позивачем під час розгляду справи не надано належних доказів того, що на час набуття ОСОБА_3 спірного нерухомого майна позивач проживала з ним без реєстрації шлюбу. За таких умов наявність підстави для визнання спірного майна спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_3, відтак і зміни порядку спадкування такого майна, доведена не була.

З викладеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою.

В ході розгляду справи судом першої інстанції були належним чином розглянуті позовні вимоги та докази, надані на їх доведення. Зважаючи на представлені до справи матеріали, суд прийшов до висновку відмову в задоволенні вимог, з чим згідна й колегія суддів апеляційного суду. При цьому колегія не може погодитися з доводами апелянта щодо неналежної та поверхової оцінки судом першої інстанції її посилань на проживання у вказаний період з ОСОБА_3 однією сім'єю та ненадання оцінки представленим з цього приводу доказам. В оскажуваному рішенні судом було детально та ретельно наведені усі докази та матеріали, надані сторонами на підтвердження їх позиції, та дана їм відповідна правова оцінка. Серед іншого були належним чином оцінені й покази свідків зі сторони позивача, однак через їх суперечливість та неспівпадіння таких свідчень як одне одному, так і іншим матеріалами справи, суд оцінив їх критично, з чим також погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Окрім недоведеності посилань позивача щодо її проживання на час набуття спірного майна з померлим, не було в ході розгляду справи належним чином доведено й факту участі позивача у набутті такого майна. З цього приводу Верховний Суд України в своїй постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 висловив наступну правову позицію: майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суд під час вирішення спору, повинен установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам лише факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.

Підсумовуючи - для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. В той же час таких належних та допустимих доказів з цього приводу до суду представлено не було, відтак такі твердження не можуть бути прийняті судом.

При вирішенні даної справи колегія суддів апеляційного суду зважає на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 13 та ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. При цьому Кодекс про шлюб та сім'ю не передбачав інституту цивільного шлюбу. Тому на час виникнення спірних правовідносин у час, якій просить встановити апелянт, коли за думкою апелянта вона з померлим були поєднанні спільним побутом, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, Кодексом про шлюб та сім'ю не передбачалося можливості набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим з 1 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України.

Окремо зважає колегія суддів й на належність посилань суду першої інстанції на те, що на час відкриття спадщини у листопаді 2015 року позивачем питання щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю не ставилось, дане майно в повному обсязі увійшло до складу спадщини та в подальшому сторонам у справі були видані відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом.

Зважаючи на досліджені обставини, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько