ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої судді Черніцької І.М.

- за участю секретаря судового засідання Бойко І.І.

з участю представника позивача адвоката ОСОБА_1

представника ОСОБА_2- адвоката ОСОБА_3

розглянувши у загальному позовному проваджені у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації речових прав,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_6, який згодом уточнила, про визнання недійсним договору дарування квартири за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області ОСОБА_6 від 14 серпня 2017 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3002 та скасування державної реєстрації речових прав ОСОБА_5 на квартиру за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі.

В обгрунтування вимог позивач вказала, що рішенням Борщівського районного суду від 12 грудня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь борг у розмірі 74 945грн., 47861,82грн. інфляційних нарахувань та 5067грн. трьох процент річних. Крім того, у даній справі ухвалою Борщівського районного суду від 06 червня 2017 року було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі, що належала на праві приватної власності ОСОБА_2

На підставі даного рішення суду вона отримала виконавчий лист, який звернула до виконання. Крім того, до вказана виконавчого листа вона долучила ухвалу суду про забезпечення позову від 06 червня 2017 року. 26 січня 2018 року державним виконавцем Борщівського районного відділу ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 14 лютого 2018 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. 19 лютого 2018 року нею була отримана постанову про арешт майна боржника та витяг з державного реєстру речових прав, з якого їй стало відомо, що у ОСОБА_2 на праві приватної власності перебуває ј частина квартири по вул.Шухевича,39/38 в м. Борщові.

22 лютого 2018 року вона направила на адресу ДВС лист про звернення стягнення на квартиру за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі. 01 березня 2018 року державним виконавцем у задоволенні заяви відмовлено, оскільки спірна квартира належить ОСОБА_5 Згідно інформації з державного реєстру речових прав встановлено, що 14 серпня 2017 року ОСОБА_5 прийняв у дар від ОСОБА_2 квартиру за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі. Вважає, що оскаржуваний договір є фіктивним, вчинений без наміру створення правових наслідків, укладений лише з метою приховання (укриття) майна від звернення на нього стягнення та ухилення від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів.

ОСОБА_7 було достовірно відомо про існування арешту на спірну квартиру, що підтверджується матеріалами справи. Відтак, вважає, що відповідачі діяли умисно і свідомо, намагаються уникнути цивільно-правової конфіскації.

Оскаржуваний договір укладений під час перебування спірної квартири під арештом, відтак за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушення ч.ч. 3,5 ст. 203 ЦК.

Посилаючись на наведене, просить договір дарування квартири визнати недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину на підставі вимог статей 203, 215, 216, 230, 234 Цивільного кодексу України.

Адвокат ОСОБА_2- ОСОБА_3 подав відзив на позов. Вказав, що позовні вимоги є безпідставними, а тому до задоволення не підлягають. ОСОБА_2 вирішила подарувати спірну квартиру своєму синові, шляхом укладення оскаржуваного договору дарування, який повністю виконаний сторонами. З моменту укладення даного договору син проживає у спірній квартирі. ОСОБА_2 знялась із реєстрації та у спірній квартирі не проживає. При цьому, рішення суду про стягнення боргу виконується відповідачем добровільно.

Крім цього, при укладенні оспорюваного договору нотаріусом перевірено інформацію стосовно обтяжень та будь-яких заборон, обмежень щодо відчуження спірної квартири у реєстрі виявлено не було. Відповідачу не було відомо про існування ухвали суду про забезпечення позову. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, зіславшись на доводи викладені у ньому.

Позивачка в судове засідання не зявилась, хоча про час та місце його була повідомлена належним чином. ОСОБА_4 була присутня у попередніх судових засіданнях, позов підтримала з підстав викладених у ньому.

Представник ОСОБА_2 позов не визнав, з підстав викладених у відзиві на позов.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, хоча про час та місце його була повідомлена належним чином. Попередньо подала заяву про слухання справи за її відсутності.

ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Попередньо не повідомив суд про причини своєї не явки.

Приватний нотаріус ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, попередньо подала заяву про слухання справи за її відсутності.

Судом встановлено, що квартира за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі належала на праві приватної власності ОСОБА_2, згідно договору купівлі-продажу квартири від 04.03.2015 року, за реєстровим № 937, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав за №86518443 від 05.05.2017 року.

Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 червня 2017 року у справі за № 594/708/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі, що належить на праві власності ОСОБА_2

Вказана ухвала надіслана ОСОБА_2 та отримана нею особисто 12.06.2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення долученим позивачем до позову.

Факт обізнаності ОСОБА_2 про факт існування даної ували підтверджується її власноручно написаною заявою про ознайомлення із матеріалами справи від 13.06.2017 року. Із змісту даної заяви вбачається, що остання повідомляє, що дізналась про дану судову справу отримавши ухвалу про забезпечення позову від 06.06.2017 року. Із матеріалами справи, відповідачка ознайомилась 21 червня 2017 року, що підтверджується її підписом на заяві від 13.06.2017 року.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 12 грудня 2017 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача борг в розмірі 74945 грн., інфляційні нарахування на суму боргу у розмірі 47861 грн. 82 коп. та 3 % річних в розмірі 5067 грн., а також судові витрати по справі.

На підставі даного рішення суду видано виконавши лист, який звернуто до виконання.

В ході виконання вищевказаного судового рішення у справі №594/708/17 стало відомо, що квартира за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі належить ОСОБА_5

Згідно інформації з державного реєстру речових прав від 28 лютого 2018 року вбачається, що власником квартири за № 200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі є ОСОБА_5 згідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6, за реєстровим № 3002 від 14.08.3017 року.

З договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 14 серпня 2017 року за реєстровим № 3002 встановлено, що 14 серпня 2017 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар належну їй квартиру за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі.

Із змісту даного договору вбачається, що дарувальник ОСОБА_2 гарантує, що вказана квартира на момент укладення договору нікому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під арештом, забороною не перебуває

Державна реєстрація права власності за ОСОБА_5 за квартиру за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі проведена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_6 04 березня 2015 року , номер запису про право власності 8942763, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №86518443 від 05.05.2017 р.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно з вимогами ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, ЦПК кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладений постанові Верховного суду України у постанові від 09 серпня 2017 року у справі за № 359/1654/15-ц.

Положеннями ст.124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до вимог ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18.01.2017 у справі за № 554/410/15ц, 6-2552цс16.

Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом на підставі судового рішення, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену судом заборону сторонам правочину було відомо.

Встановлено та підтверджено матеріали справи, що у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів було вжито заходів забезпечення позову з метою подальшого забезпечення виконання можливого рішення суду про стягнення коштів. Так, ухвалою суду від 06 серпня 2017 року накладено арешт на квартиру за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі, судом роз'яснено її зміст та порядок оскарження.

Вказана ухвала суду надіслана ОСОБА_2 та отримана нею 12 червня 2017 року. ОСОБА_2 дану ухвала суду не оскаржувала.

Отже, ОСОБА_2 було достовірно відомо про наявність такої ухвали суду, що підтверджується її заявою про ознайомлення із матеріалами справи від 13 червня 2018 року, рекомендованим повідомленням про вручення ухвали суду відповідачу та присутністю на судових засіданнях під час розгляду справи по суті.

Спірна квартира подарована синові ОСОБА_5 через два місяці після отримання ухвали про забезпечення позову та ознайомлення із матеріалами справи.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що на час укладення оспорюваного договору дарування квартири 14 серпня 2017 року на спірну квартиру було накладено арешт, про який було відомо продавцю, однак в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відмітку про наявність заборони на відчуження майна не внесено .

Відтак, спірна квартира набула правового режиму обмеження у цивільному обороті. В результаті відчуження квартири було порушений майновий інтерес позивача, який полягав у неможливості в майбутньому, у разі задоволення її позову про повернення боргу, виконати рішення за рахунок належного майна ОСОБА_2

Доводи представника відповідача про те, що рішення суду добровільно виконується відповідача є безпідставними, оскільки в судовому засіданні встановлено та визнано сторонами, що на даний час рішення суду виконано у розмірі 4984.72грн. шляхом відрахувань із пенсії відповідача. Неповернутими залишись 122 889,11 грн. на повернення яких, шляхом подальшого списання сум із пенсії ОСОБА_2, необхідно близько 16 років, що суттєво порушує майнові права позивача.

Аналізуючи в сукупності зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 відчужуючи належну їй на праві власності квартиру за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі своєму синові, була достовірно обізнана про наявність ухвали суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, відтак могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення позову та виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Вказані дії ОСОБА_2 були направленні на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від ОСОБА_2 до близького родича ОСОБА_5 з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів у цивільній справі № 594/708/17.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що договір дарування квартири за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі за своїм змістом суперечить вимогам закону, не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що в силу вимог ст. 215 є підставою для визнання його недійсним, із застування наслідків недійсності такого правочину шляхом скасування державної реєстрації речових прав ОСОБА_5 на дану квартиру.

Твердження адвокати ОСОБА_3 про відсутність порушеного права позивача оспорюваним правочином є безпідставними, оскільки, як зазначалось вище, у розумінні статті 215 ЦК України позивач є заінтересованою особою, яка має право оспорювати договір дарування, так як заходи забезпечення позову були вжиті судом із метою забезпечення позову саме ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Отже позивач мав власний інтерес вимагати визнання недійсним договору дарування квартири з метою забезпечення для неї можливості в подальшому реально і без перешкод виконати рішення суду в іншій справі, за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Суд не приймає до уваги доводи представника ОСОБА_2 про те, що їй не було відомо про наявність арешту на спірну квартиру як такі, що спростовуються наявними та вищезазначеними письмовими доказами по справі.

Безпідставними також є твердження представника відповідача роп відсутність обмежень у державному реєстрі на час укладенні спірного договору дарування, оскільки відповідно до висловленої правової позиції Верховним Судом України в постанові від 18.01.2017року у справі №6-2552цс16, той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесенні витрати на сплату судового бору у сумі 1409 грн. 60грн.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 81, 263, 265, 272, 273, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України,ст.ст. 203,205,215,234 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації речових прав задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області ОСОБА_6 від 14 серпня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 3002.

Скасувати державну реєстрацію речових прав ОСОБА_5 на квартиру за №200 по вул.Київська,7 в м.Тернополі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1409 (одна тисяча чотириста девять) грн. 60грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Позивач:ОСОБА_4, вул.Драгоманова,14а/202 м.Камянець-Подільський Хмельницької області м.Тернопіль, РНОКПП -НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, вул. В.Великого,14/9 м.Борщів Борщівського району Тернопільської області,РНОКПП НОМЕР_2.

Відповідач: ОСОБА_5, вул. Шухевича,39/38 м.Борщів Борщівського району Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_3.

Третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_6, вул. Руська,23 м.Тернопіль, свідоцтво на право на зайняття нотаріальною діяльністю № 8523 від 17.05.2011 року.

Головуюча