КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Ул'яновська О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5174/2019
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», товариства з обмеженою відповідальністю «ВАНТ «ЛТД» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВАНТ «ЛТД», ОСОБА_3, приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про стягнення шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ПрАТ СК «Еталон», ТОВ «ВАНТ «ЛТД», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що 23 лютого 2017 року трапилося ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Мерседес» р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3, який належить ТОВ «Вант» ЛТД.

Згідно з постановою Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у діях ОСОБА_2 відсутні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а тому провадження було закрите.

Також під час розгляду вказаної справи позивач провела експертне дослідження обставин та механізму ДТП, під час здійснення якого було виявлено порушення в діях водія ОСОБА_3, який керував автомобілем «Мерседес» р.н. НОМЕР_2, однак протоколу стосовно нього складено не було, а сам він у судовому засіданні не заперечував проти достовірності експертного висновку, тому позивач звернулася до страхової компанії де зареєстрований автомобіль «Мерседес» р.н. НОМЕР_2, однак останній відмовився відшкодовувати посилаючись на ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

На підставі викладеного просила стягнути на свою користь з відповідачів солідарно матеріальну шкоду у розмірі у розмірі 112 482 грн та судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 січня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно із ПрАТ СК «Еталон», ТОВ «ВАНТ «ЛТД», ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі у розмірі 112 482 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ПрАТ СК «Еталон» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо нього.

У апеляційній скарзі посилається на те, що суд не врахував ту обставину, що подія, яка трапилась 23 лютого 2017 року не є страховим випадком в розумінні Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вина володільця застрахованого транспортного засобу не ла встановлена у визначеному законом порядку, а відтак, вимоги позивача до ПрАТ СК «Еталон» є безпідставними та не підлягають задоволенню.

До апеляційного суду надійшла також апеляційна скарга ТОВ «ВАНТ «ЛТД», в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

У своїй апеляційній скарзі стверджує, що суд ухвалив рішення на підставі неналежних доказів. Вказує, що позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях експерта, неправомірність дій ОСОБА_3 не доведена у встановленому законом порядку, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_4 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, з урахуванням усіх наявних у матеріалах справи доказах. Апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення матеріальної шкоди в розмірі 112 428 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 січня 2019 року не відповідає.

Встановлено, що 23 лютого 2017 року приблизно о 10 год. 20 хв. в м. Києві по Кільцевій дорозі (виїзд з вул. Соборна) сталося ДТП за участю ОСОБА_2, яка керувала транспортним засобом «Лексус» р.н. НОМЕР_3 та ОСОБА_3, який керував транспортним засобом «Мерседес» р.н. НОМЕР_2.

Внаслідок вказаної ДТП було складено протокол про адміністративне правопорушення (порушення п. 13.1 ПДР) щодо ОСОБА_2

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року по справі №759/3616/17 провадження стосовно ОСОБА_2 про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП закрито у зв'язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 19, 20).

Відповідно до п. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В рамках вказаного провадження №759/3616/17 було проведено експертне дослідження на підставі якого було складено висновок №66 від 15 травня 2017 року, в якому зазначено, що в даній дорожній обстановці в діях водія «Мерседес» р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_5 вбачається невідповідність вимогам п.п. 10.1, 13.1, 13.3 ПДР, а в діях водія автомобіля НОМЕР_1 вбачати невідповідність вимогам п. 13.1 ПДР немає підстав (а.с. 11-16).

Відповідно до висновку про вартість майна складено суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертно-оціночна компанія «Дрібнич. Новосьол та Партнери» величина вартості матеріального збитку на дату оцінки автомобіля НОМЕР_1 складає 103 623 (сто три тисячі шістсот двадцять три гривні) 58 коп. (а.с. 19-52).

ОСОБА_2 звернулася до страхової компаній «Еталон» де застрахований автомобіль «Мерседес» р.н. НОМЕР_2 на підставі полісу №АЕ-8452644 із листом про виплату страхового відшкодування, однак листом від 14 червня 2017 року їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки вина ОСОБА_3 постановою Святошинського районного суду від 17 травня 2017 року не встановлена у зв'язку із чим цивільно-правова відповідальність не настає (а.с. 53).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції посилався на доведеність вини ОСОБА_3 належними та допустимими доказами, а відтак, і на наявність у ОСОБА_2 права отримати відшкодування завданої шкоди з боку винних осіб та страховика.

Колегія суддів не погоджується цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За правилами ч. 2 ст. 1192 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Як на докази підтвердження вини ОСОБА_3 у настанні ДТП, позивач посилається на мотивувальну частину постанови Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року та на висновок експертного дослідження від 15 травня 2017 року.

Однак, протокол про вчинення адміністративного правопорушення щодо ОСОБА_3 працівниками поліції не було складено, постанова про притягнення його до відповідальності не ухвалювалась.

У постанові Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року та у висновку експертного дослідження встановлені обставини щодо відсутності в діях ОСОБА_2 порушень ПДР, однак, предметом розгляду даної справи про адміністративне правопорушення не є наявність порушень у діях ОСОБА_3, а відтак, колегія суддів вважає, що вина ОСОБА_3 не підтверджена належними та допустимими доказами.

Враховуючи недоведеність належними та допустимими доказами вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Статтею 1172 ЦК України передбачено, що фізична чи юридична особа зобов'язана відшкодовувати шкоду, що завдана їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Таким чином, ця норма передбачає, що шкоду завдана водієм, навіть за наявності його вини, відшкодовує власник транспортного засобу.

Враховуючи недоведеність підстав для стягнення матеріальної шкоди із ОСОБА_3, задоволенню не підлягають і вимоги щодо його роботодавця - ТОВ «ВАНТ ЛТД».

Щодо позовної вимоги про солідарне стягнення шкоди із особи, що керувала автомобілем та страховика, у якому застраховано автомобіль, судд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до вимог ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01 липня 2004 року обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Суд першої інстанції вказані вимоги закону та судову практику не врахував та дійшов до помилкового висновку про можливість солідарного стягнення матеріальної шкоди в межах даної справи.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи порушення судом першої інстанції норм матеріального права та недоведеність вини ОСОБА_3 у настанні ДТП належними і допустимими доказами, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 січня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішенняпро відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», товариства з обмеженою відповідальністю «ВАНТ «ЛТД» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 січня 2019 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВАНТ «ЛТД», ОСОБА_3, приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про стягнення шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко