Справа № 633/180/16-ц
Провадження 6/633/9/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року смт. Печеніги

Печенізький районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Смирнова В.А.

за участю секретаря судового засідання Ріпа І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Печеніги подання заступника начальника відділу Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву Головного територіального управління юстиції у Харківській області про тимчасову заборону у праві виїзду за кордон відносно ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Заступник начальника відділу Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву Головного територіального управління юстиції у Харківській області Макогон Г.В. за погодженням начальника вказаного відділу ОСОБА_2 .В., звернулась до суду з поданням про тимчасову заборону у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним своїх зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням від 04.10. 2016 р. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В поданні заступник начальника посилається на те, що на примусовому виконанні в Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву Головного територіального управління юстиції у Харківській області знаходиться виконавче провадження за № 56059353 по виконанню виконавчого листа №.633/180/16-ц від 20.10.2016 Печенізького районного суду Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 (боржника) на користь ОСОБА_4 (стягувача) грошових коштів у розмірі 236747 грн. 91 коп.

До відкриття виконавчого провадження № 56059353, державним виконавцем Печенізького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області Талашком А. І. 24.01.2017 року було відкрито виконавче провадження № 53277738.

23.03.2018 року виконавчий документ було повернуто стягувачу. Як вбачається з вищевикладеного, незважаючи на тривалість виконавчого провадження № 53277738, боржником жодних дій на виконання останнього вчинено не було.

Станом на теперішній час рішення суду боржником не виконано, права стягувача не поновлені.

Крім того, в ході примусового виконання рішення суду державним виконавцем відділу у виконавчому провадженні № 56059353 постановою від 16.04.2018 року накладено арешт на все майно боржника. Відповідно до ухвали про забезпечення позову Печенізького районного суду Харківської області від 14.06.2016 року по справі № 633/180/16-ц, заборонено вчиняти дії щодо відчуження майна за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, згідно інформаційної довідки від 17.05.2018 року, наданої Печенізькою селищною радою Харківської області, за адресою: АДРЕСА_1 , з 18.10.2016 року зареєстровані ОСОБА_5 (дружина боржника) та ОСОБА_6 (донька боржника, ІНФОРМАЦІЯ_2 .). Таким чином, боржник умисно зареєстрував місце проживання своєї малолітньої дитини в будинку, на який накладено арешт, чим перешкоджає подальшому виконанню судового рішення по справі №633/180/16-ц.

Відповідно до ст. 2 Закону засадами виконавчого провадження є обов`язковість виконання рішень, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. Так, по-перше, виконавче провадження у справі № 633/180/16-ц було відкрито 24.01.2017 року, але до теперішнього часу судове рішення не виконане. По-друге, згідно з відповіддю адресного бюро на запит про місце проживання боржника, останній проживає за адресою: АДРЕСА_2 . По- третє, боржник офіційно не працевлаштований, що унеможливлює звернення стягнення на його дохід у вигляді заробітної плати, по-четверте, відповідно до заяви ОСОБА_7 у виконавчому провадженні 56059353 боржник фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Проте, ОСОБА_1 , як зазначалось вище, умисно зареєстрував місце проживання своєї малолітньої дитини в арештованому будинку. Крім того, з метою уникнення стягнення на майно у виконавчому провадженні у справі № 633/180/16-ц боржник навмисно зареєстрував право власності на автомобіль ТоуоtаSеquоіа 2008 року випуску з держ. НОМЕР_2 з об`ємом двигуна 5663 за своєю дружиною ОСОБА_5 На теперішній час вказаний автомобіль коштує біля 25000 доларів, витрата палива 14,0 літрів на 100 км. По-п`яте, ані дружина боржника, ані боржник на сьогодні не працюють, тобто офіційного доходу не мають, проте, боржник користується автомобілем і відповідно витрачають кошти на його утримання.

Від заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву Головного територіального управління юстиції у Харківській області до суду надійшла заява про розгляд подання без її участі , а також про підтримання подання.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

З доданих до подання документів вбачається те, що постановою державного виконавця Печенізького районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області Талашком А.І. від 24.01.2017 року відкрито виконавче провадження № 53277738 за виконавчим листом № 633/180/16-ц,( а.с. 10) виданого Печенізьким районним судом Харківської області від 20.10.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 244483,55 грн. ( а.с. 6).

Відповідно до постанови про виправлення помилки у процесуальному документі від 30.01.2017 р. вирішено додати до постанови про відкриття виконавчого провадження інформацію про виконавчий збір. ( а.с. 7).

Дії виконавців про примусове виконання рішення Печенізького районного суду Харківської області також підтверджуються іншими документами, які знаходяться в матеріалах справи. ( а.с. 8, 13,14, 16-17).

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Слід зазначити, що в поданні вказано, що боржник ОСОБА_1 перетинає кордон України, не сплачує податок на доходи фізичних осіб в Україні.

Судом встановлено, що це відповідає дійсності, та приймається як доказ, те що згідно відповіді на запит про перетин боржником кордону України, він дійсно перетинає кордон України .( а.с. 19). Таким чином дії боржника у своїй сукупності свідчать про ухилення від виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є правовою державою, тобто державою, що заснована на визнанні та реальному забезпеченні прав і свобод людини і громадянина, верховенстві права, взаємній відповідальності людини і держави.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі-Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Підпунктом 19 пункту 3 ст. 18 Закону вказано, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в країну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Згідно ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-152/0/4-13 від 28.01.2013 року, виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України. На державну виконавчу службу покладено обов`язок здійснювати примусове виконання судових рішень. Відповідно до розділу II Наказу Міністерства Юстиції України «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» № 512/5 від 02.04.2012 року, виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного та повного виконання судового рішення.

Визначальним ж критерієм оцінки ефективності судової системи та правосуддя в правовій державі є доступність судового захисту прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб. Так, відповідно до ч. 1 ст. 55, ч. 2 ст. 124 Основного Закону в Україні гарантується право на судовий захист.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 01.02.2013 року «Про судову практику щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» слово «ухилення» необхідно тлумачити як: відступати, відхилятися, вивертатися; намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь, уникати.

Таким чином, дії боржника у своїй сукупності свідчать про ухилення від виконання судового рішення.

Відповідно до висновків, викладених ВСУ при проведенні аналізу судової практики від 1 лютого 2013 року щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Так, у листі Верховного Суду України від 01.02.2013 "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України" зазначено, що Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного встановлення усіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Отже, Законом закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

У справі «Bellet V. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенці містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Для того щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Горнебі проти Греції). У держави є позитивне зобов`язання організувати систему для забезпечення виконання остаточних рішень у спорах між фізичними особами, яка не суперечить законодавству і є ефективною на практиці (Фуклєв проти України). Дії, прийняті національними органами влади для забезпечення виконання рішень мають бути ефективними та спів розмірними зі своїм основним завданням (Руйану проти Румунії). Крім того, одним з аспектів право на доступ до суду, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, є належне дослідження доказів. Так, завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів та доказів, представлених сторонами. (Ван де ОСОБА_8 проти Нідерландів). В п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява N 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» обов`язків на справедливий публічний розгляд справи протягом розумного строку незалежним та безстороннім судом, створеним на підставі закону. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є частиною національного законодавства України, тобто суди при розгляді та вирішенні справ повинні застосовувати конвенційні норми. Ст. 1 ЦК України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і свобод чи інтересів фізичних осіб, юридичних осіб або держави.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Враховуючи обставини справи № 633/10/16-ц, поведінку заявника та тенденцію виконання судового рішення є обґрунтовані підстави для застосування заходу забезпечення виконання судового рішення у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18- рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Оскільки боржник неодноразово виїжджав за кордон, що свідчить про наявність реальної можливості виконання судового рішення, а матеріалами справи підтверджується ухилення боржника від його виконання, тому постановлення судом рішення про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є саме тим виправданим законним дієвим механізмом, який сприятиме погашенню боржником зобов`язання за виконавчим листом у справі № 633/180/16-ц.

Будь-яких доказів того, що поїздки боржника за кордон України оплачувались не ним особисто, матеріали справи не містять.

Наведене вказує про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків. І на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань вже відбувся і є об`єктивно наявним та вбачаться з матеріалів виконавчого провадження.

Саме боржник повинен довести походження витрат на поїздки, їх мету та інше, що ним не здійснено.

Також ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України», зазначає, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання на мирне володіння майном, що викладене у п. 1 ст. 1 Протоколу № 1.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується.

Згідно із ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу, та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна на своїй території повністю визнає дію ст. 46 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладання спеціальної угоди юрисдикцію ЄСПЛ в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Той факт, що ОСОБА_1 сплачує незначні суми на виконання рішення суду, офіційно не працевлаштований, але проживає у м. Харкові та утримує дружину та малолітню дочку, користується та обслуговує автомобіль, навпаки свідчить про ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду у справі № 633/180/16-ц. У період з 24.01.2017 року до 01.04.2019 року ОСОБА_1 було сплачено лише 15658,87 грн (з них 7735,64 грн. при першому надходженні виконавчого провадження на виконання та 7923,23 грн. в рамках ВП 56059353). Так як ОСОБА_1 неодноразово виїжджав до Російської Федерації , то є обґрунтовані побоювання, що боржник залишиться за кордоном і рішення у вище зазначеній справі виконано не буде.

Верховний Суд у постанові від 19 вересня від 2018 року у справі № 350/1325/17-ц дійшов висновку, що невиконання судового рішення впродовж тривалого часу є порушенням права на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», встановлено те, що органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обовязків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право не пропускати через державний кордон України, на тимчасово окуповану територію або з неї осіб без дійсних документів на право перетинання кордону або для вїзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється вїзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в документах зазначених осіб відповідні відмітки.

Суд приймає до уваги наявність суми заборгованості та дані про те, що боржник в будь-який момент може виїхати за межі України, що в свою чергу може ускладнити, а також зробити неможливим виконання судового рішення.

Отже, наявність у боржника невиконаних зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням є підставою для тимчасової заборони у праві виїзду за межі України до повного виконання вказаного рішення.

З врахуванням наведеного суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність подання, і тому воно підлягає задоволенню.

З таких підстав та керуючись Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.ст. 12, 76, 81,258-260, 441 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Подання заступника начальника відділу Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву Головного територіального управління юстиції у Харківській області про тимчасову заборону у праві виїзду за кордон відносно ОСОБА_1 - задовольнити.

Тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , за яким закріплений РНОКПП НОМЕР_1 - до виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням від 04.10.2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Виконання ухвали покласти на Адміністрацію Державної прикордонної служби України.

Зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України здійснити контроль стосовно тимчасової заборони у праві виїзду за кордон відносно ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому копії даної ухвали суду.

Суддя: В.А. Смирнов