ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року

м. Харків

справа № 635/382/17

провадження № 22-ц/818/718/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

третя особа: Департамент праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Департамент праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання та відібрання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Департамент праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року (в складі судді Назаренко О.В.),

встановив:

У січні 2017 року ОСОБА_1звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Департамент праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання та відібрання дитини, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання доньки ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із матір'ю (ОСОБА_1) у квартирі АДРЕСА_1 негайно відібрати дитину у відповідача та повернути її за місцем проживання матері.

Позов мотивований тим, що з липня 2014 року до 21 листопада 2016 року вона проживала з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_3.

Посилаючись на те, що донька проживає з відповідачем, який у добровільному порядку повернути дитину матері відмовляється, у позасудовому порядку згоди щодо місця проживання дитини вони не дійшли, просила позов задовольнити.

У березні 2017 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов, в якому з урахуванням уточнень просив визначити місце проживання доньки з ним у квартирі АДРЕСА_2 та стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на доньку ОСОБА_3 у розмірі 2 500 грн. щомісяця.

Свої вимоги мотивував тим, що з 01 жовтня 2016 року донька проживає з ним, мати дитини участі у її вихованні не приймає, кошти, які отримує як державну допомогу при народженні дитини, витрачає на власні потреби, дитиною майже не цікавиться.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_1.

Вирішено відібрати малолітню ОСОБА_3 від батька ОСОБА_2 та передати її матері ОСОБА_1

В частині відібрання дитини рішення суду допущено до негайного виконання.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1, а також у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_2 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що позивач звернулась до суду лише через 4 місяці після фактичного припинення спільного проживання з відповідачем та своєю донькою та за цей час не здійснила жодного вчинку, який би свідчив про її наміри бачитись з донькою, та не звернулась з відповідною заявою до жодного уповноваженого органу. Він в свою чергу самостійно опікувався дитиною з її шестимісячного віку та неодноразово звертався до позивача щодо сумісної опіки.

Також, апелянт посилався на те, що йому було відмовлено у допиті свідків, чим позбавлено права на забезпечення доказів у цивільному процесі.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_2.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання та відібрання дитини відмовлено.

Постановою Верховного суду від 19 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З постанови Верховного суду від 19 вересня 2018 року вбачається, що судом апеляційної інстанції не було встановлено усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не перевірено правильності й справедливості рішення суду першої інстанції, не надано оцінку всім зібраним у справі доказам, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справита направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та визначаючи місце проживання малолітньої дитини разом із матір'ю, суд першої інстанції керувався положеннями Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (Конвенція), статтею 161 СК України та виходив із відсутності у справі виняткових обставин, які могли б виправдати розлучення дитини зі своєю матір'ю.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Судовим розглядом встановлено, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу й ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька ОСОБА_3.

З 21 листопада 2016 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо, малолітня ОСОБА_3 залишилася проживати з батьком та бабусею - матір'ю ОСОБА_2

Відповідно до довідки ТОВ «Системи прогресивної очистки» ОСОБА_2 з 10 березня 2017 року працює у товаристві менеджером з постачання в адміністрацію.

Згідно з наданою комунальним закладом охорони здоров'я «Обласна стоматологічна поліклініка» характеристикою на ОСОБА_1, яка з 2011 року працювала в зазначеному закладі на посаді завідувача лікувальним відділенням № 1, а на теперішній час - на посаді лікаря-стоматолога хірурга, остання за місцем роботи характеризується позитивно. З 11 липня 2016 року до 20 квітня 2019 року ОСОБА_1 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку.

Відповідно до висновку Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 23 травня 2017 року дитина проживає разом із батьком.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною 1 статті З Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 9 Конвенціїї ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною 1 статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Такої згоди не досягнуто.

Стаття 161 СК України встановлює, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Аналізуючи наведені докази суд вважає, що висновок про доцільність визначити місце проживання дитини із батьком, складений органом опіки і піклування, не може бути покладений в основу рішення суду, оскільки не відповідає вимогам принципу 6 Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року. Такий висновок не містить обґрунтування наявності виняткових обставин, які дають змогу визначити місце проживання дитини із батьком. І таких виняткових обставин, які б свідчили на користь розлучення із матір'ю малолітньої дитини, що не досягла і двох років в судовому засіданні не встановлено. Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування інших положень законодавства, ніж принципу 6 Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року що гарантує малолітній дитині проживання із матір'ю, оскільки ніяких виняткових обставин про інше не свідчить.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю та відмови у задоволенні зустрічного позову.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що за час розгляду справи в апеляційній та касаційній інстанції дитина фактично проживає з ним та знаходиться на його утриманні, що підтверджується відповідними документами, а саме: листом від керівника Клубу повного дня Honey Hone, копією договору № 83 про надання послуг з організації денного догляду за дітьми від 23.07.2018 року, копією договору № 69 про надання послуг з організації денного догляду за дітьми від 02.01.2019 року; копії квитанції № 1542692 від 06 серпня 2018 року. копії товарного чеку від 01.10.2018 року; копії оглядів лікаря-педіатра за 2017-2019 роки.

Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що на час коли він працює, дитина знаходиться з бабусею.

ОСОБА_1 пояснила, що на даний час вона у відпустці по догляду за дитиною не перебуває, працює за попереднім місцем роботи близько 8 місяців. Враховуючи, що відповідач категорично не віддає доньку, вона вимушена звернутись до суду із даним позовом.

Враховуючи вищенаведене, вік дитини, якій на час розгляду справи майже 3 роки, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням інтересів дитини, дійшов обґрунтованого висновку про доцільне місце проживання дитини разом з матір'ю.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 квітня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко