ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/819/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 311000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

Безкоровайної М.Л., її представника

ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 -

ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року (ухвалене суддею Грицаком Р.М., повний текст якого складено 07 червня 2019 року) у цивільній справі № 607/23137/18 ,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з жовтня 2017 року по жовтень 2018 року в розмірі 46830 грн. та 1800.03 інфляційних нарахувань на заборгованість по невиплаченій заробітній платі.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що згідно трудового договору укладеного 19 січня 2007 року вона працює у відповідача менеджером зі збуту в магазині Німецькі кухні із заробітною платою у розмірі мінімальної заробітної плати, з жовтня 2017 року відповідач не виплачує їй заробітну плату.

30.01.2019 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просила на підставі статті 240-1 КЗпП України стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2017 року по день винесення судового рішення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2017 року по дату винесення рішення посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказала на помилковість висновку суду про те, що вона не заявляла вимог про визнання її звільнення незаконним та не оскаржувала порядок та підстави звільнення. Під час підготовчого судового засідання, коли стало відомо про припинення відповідачем підприємницької діяльності, попередження працівників про майбутнє звільнення та про звільнення у зв`язку з ліквідацією підприємця, вона уточнила позовні вимоги , в яких і просила суд на підставі статті 240-1 КзпП України стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день винесення судового рішення. В письмових поясненнях вона неодноразово наголошувала суду першої інстанції про порушення відповідачем порядку звільнення її з роботи, однак суд допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Суд ухвалив рішення по суті вимог, які нею не підтримувалися, а не розглянув уточнені вимоги в порядку передбаченому ч.3 ст.49 ЦПК України.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу вказала, що позовні вимоги позивачки є суперечливими, первинний позов стосується стягнення заробітної плати працюючого працівника, а згідно уточнень стягнення за цей період середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника, який незаконно звільнений. На її думку, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем вимоги про звільнення її без законних підстав або з порушенням встановленого порядку не заявлялись, а тому в силу диспозитивності цивільного судочинства правомірність звільнення позивачки з роботи не могла бути предметом судового розгляду. У неї немає трудової книжки позивачки, оскільки вона працювала по трудовому договору Вона також не повідомляла про масове звільнення так як була підприємцем. Позивачка не подавала листок непрацездатності та не заявляла вимог про стягнення компенсації за невикористані дні відпусток та виплату грошової допомоги. З позивачкою проведено повний розрахунок при звільненні.

В судовому засіданні ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала та пояснила, що вона працювала у відповідачки до моменту звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка не виплачувалась їй з листопада 2017 року. В її обов`язки входило створення дизайну житлових та нежитлових приміщень, їх оздоблення (від люстр, стін і підлоги до підбору меблів) про що вона складала технічну документацію. Було, що вона отримувала кошти від клієнтів, які потім передавала відповідачці або її чоловіку. Для складення дизайну вона виходила на об`єкт, а потім продовжувала спілкуватись з клієнтами. Свої обов`язки вона виконувала як вдома на комп`ютері так і у відділенні магазину. Їх працювало четверо працівників, троє продовжує працювати у нового підприємця - дочки відповідачки у тому ж приміщенні цього же магазину, а вона звільнена. ОСОБА_5 не попереджала її про майбутнє звільнення та про звільнення у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності. Після закриття листка непрацездатності ОСОБА_6 відмовилась його прийняти та відмовлялась виплачувати заробітну плату згідно трудового договору та відсотки від виконаної роботи згідно існуючої між ними усної домовленості.

Представник позивачки апеляційну скаргу підтримав та додатково пояснив, що позивач уточнила позовні вимоги, від попередніх відмовилась, а тому у зв`язку з припиненням відповідачкою підприємницької діяльності просила суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судом рішення.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, підтримав доводи наведені у відзиві на апеляційну скаргу та додатково пояснив, що відповідач належним чином повідомляла позивачку про майбутнє звільнення, яка у день звільнення оформила листок непрацездатності. Після звільнення з роботи позивачка не працювала, не виходила на роботу і до суду звернулась по спливу 13 місяців після її звільнення з вимогами про виплату заробітної плати. Позивач від підпису про ознайомлення її з наказом про майбутнє звільнення відмовилась, що могли підтвердити свідки, яких він просив допитати в судовому засіданні. Інші працівники погодились звільнитись за згодою сторін, тому саме така інформація про їх звільнення зазначена у відповідних документах ДФС.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 19 січня 2007 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_4 (дівоче ОСОБА_7 ) було укладено Трудовий договір № 490, відповідно до умов якого позивач була прийнята на роботу на посаду менеджера із збуту з розміром мінімальної заробітної плати на місяць.

15.08.2017 року ФОП ОСОБА_2 видано наказ - попередження, відповідно до якого повідомлено всіх працівників, а саме: ОСОБА_8 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_10 про те, що здійснюється скорочення штату працівників у зв`язку з ліквідацію підприємця та після закінчення 2-х місячного терміну працівники підлягатимуть звільненню з роботи по ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Ознайомлення з вказаним наказом - попередженням працівників підтверджується підписами вказаних працівників, окрім ОСОБА_4

23 жовтня 2017 року ФОП ОСОБА_2 видала наказ «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємця ФОП ОСОБА_2 ». Зазначеним наказом звільнено ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 з 24 жовтня 2017 року у зв`язку з ліквідацією підприємця п. 1 ст. 40 КЗпП України. З даним наказом були ознайомленні працівники, про що свідчать їх підписи. Підпис ОСОБА_4 відсутній.

ОСОБА_4 згідно листка непрацездатності серія АДР № НОМЕР_1 , з 23 жовтня по 01 листопада 2017 року перебувала на лікарняному.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 24.10.2017 року було внесено рішення про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 (номер запису 3006756).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не заявлялась вимога про визнання її звільнення незаконним і відповідно відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а позов про стягнення заробітку до задоволення не підлягав у зв`язку відсутністю доказів виконання нею роботи і наявності заборгованості по заробітній платі до 24.10.2017 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 звільнена з роботи з 23.10.2017 року по п.1 ст.40 КзпП України у зв`язку з припиненням ФОП ОСОБА_2 підприємницької діяльності.

Вимог про визнання звільнення її з роботи незаконним не заявляла та не оскаржувала підстав і порядку звільнення.

Однак у своїй заяві про уточнення позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2017 року по день винесення судового рішення (а.с.64).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Стаття 240-1 цього Кодексу передбачає прийняття рішень органом, що розглядає трудові спори, у разі неможливості поновлення працівника на роботі внаслідок припинення діяльності підприємства, установи, організації.

У разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу.

Отже, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу може мати місце при винесенні рішення про поновлення на роботі та у разі пред`явлення позивачем вимоги про визнання звільнення його з роботи без законної підстави або з порушенням встановленого порядку якщо поновлення на роботі є неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації.

Враховуючи те, що позивач вимоги про звільнення її з роботи без законної підстави або з порушенням встановленого порядку не заявляла та принцип диспозитивності цивільного судочинства суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.10.2017 року по день ухвалення рішення у справі.

Письмові пояснення позивачки про те, що вона не була попереджена про майбутнє звільнення та не отримала наказу про звільнення (в день звільнення захворіла) не дають підстав перевіряти законність звільнення її з роботи та робити відповідні висновки для вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Інших доводів ОСОБА_4 в апеляційній скарзі не наводить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду є законним та обгрунтованим а тому підстав для його скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає

Згідно вимог статті 141ЦПК України судові витрати покладаються на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2019 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ткач О.І.

Ходоровський М.В.