Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 589/3366/16-ц

провадження № 61-32587св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Левченко Т. А., Криворотенка В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 11 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_2 укладено спадковий договір, за умовами якого набувач зобов'язувалась виконувати передбачені в договорі розпорядження відчужувача, і в разі його смерті набуває право власності на квартиру АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом

від 13 листопада 2014 року.

Відповідач зобов'язувалась забезпечувати його продуктами харчування, необхідним одягом, взуттям, доглядати за ним, надавати побутові послуги, сплачувати комунальні платежі, забезпечувати відповідними лікарськими препаратами на підставі виданих лікарями рецептів, однак ОСОБА_2 не виконує покладені на неї зобов'язання.

Посилаючись на наведене, просив розірвати спадковий договір від 11 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зняти заборону відчуження квартири АДРЕСА_1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області

від 18 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів невиконання ОСОБА_3 умов спадкового договору, зокрема в судовому засіданні встановлено, що відповідач забезпечувала ОСОБА_1 продуктами харчування та виконувала дрібний ремонт. Періодичність надання набувачем продуктів харчування, одягу, взуття у договорі не визначена, так само як і не передбачено за чий кошт повинен був виконуватися дрібний побутовий ремонт. Посилання позивача на те, що відповідач не приділяла йому належної уваги, оскільки в його розумінні належний за ним догляд включає і спілкування з ним не менше 2-3 годин є неспроможними, оскільки такі вимоги в договорі не обумовлені, і як підтвердив позивач вони не обговорювалися під час укладення договору. Суд вказав на те, що позивач надавав неоднакові пояснення щодо не виконання ОСОБА_3 умов спадкового договору, не попередивши відповідача змінив місце фактичного проживання, що змусило її вживати заходи щодо його розшуку, та з урахуванням зібраних у справі доказів зазначив, що така поведінка позивача зумовлена стороннім впливом на нього.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 18 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково.

Розірвано спадковий договір від 11 квітня 2016 року, укладений між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що доводи позивача про неналежне виконання набувачем покладених на неї обов'язків за спадковим договором, що є підставою для його розірвання, знайшли своє підтвердження в тому, що проведення дрібного ремонту квартири (заміна вікон) здійснювався за кошт ОСОБА_1 та придбання ним особисто ліків під час перебування його у лікарні, що свідчить про неналежне виконання

ОСОБА_2 умов спадкового договору.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зняття заборони на відчуження квартири, апеляційний суд виходив з того, що рішення суду про розірвання договору є підставою для зняття такої заборони, а тому відсутні підстави для задоволення такої вимоги.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у серпні 2017 року, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, оскільки позивач підтверджував виконання нею умов, передбачених договором довічного утримання, зокрема те, що вона готувала для ОСОБА_1 їжу, будь-яких розпоряджень щодо придбання одягу та взуття він не давав, з лікарських засобів приймав лише «Каптопрес», рецепт для їх придбання не надавав, оплата комунальних послуг здійснювалася за рахунок наданої йому субсидії, яка покривала всі витрати.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 надав нові докази на підтвердження придбання ним ліків самостійно за призначенням лікаря, які суд прийняв та поклав в основу судового рішення, не зважаючи на те, що поважних причин неподання зазначених доказів під час розгляду справи судом першої інстанції, не наведено. Крім того, апеляційний суд не урахував, що зазначені витрати позивач поніс у період, коли з серпня

2016 року зник з місця свого проживання, що змусило її звернутися до правоохоронних органів з відповідною заявою, а після того, як вона його відшукала, його нинішня дружина - ОСОБА_1 не давала можливості спілкуватися з ним, що підтверджено показами свідків. Укладення з Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») договору споживчого кредиту на придбання світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючим склом, у томі числі вікон та балконних дверей за державною соціальною програмою, було ініційовано самим позивачем, він погашав його особисто, що само по собі не може свідчити про невиконання нею умов спадкового договору, оскільки таких умов оспорюваний договір не містить.

Вказувала на те, що у процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції було змінено склад суддів, однак у порушення вимог частини другої статті 159 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), розгляд справи розпочався не спочатку, а з дослідження медичних документів, які надав позивач.

Доводи іншого учасника справи.

ОСОБА_1 відзив на касаційну скаргу не подав.

Рух справи у Верховному Суді

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з суду першої інстанції.

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

31 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклик) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Судами попередніх інстанцій установлено, що 11 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено спадковий договір, за умовами якого набувач зобов'язується виконувати передбачені в договорі розпорядження ОСОБА_1, і в разі його смерті набуває право власності на належне йому майно - квартиру АДРЕСА_2.

15 травня 2016 року між ОСОБА_4 та приватним підприємцем ОСОБА_5 укладено договір про надання послуг з продажу нерухомого майна - належної йому квартири.

Влітку 2016 року ОСОБА_1 виїхав з належної йому квартири та став проживати разом з ОСОБА_4, з якою одружився 17 жовтня 2016 року, про що відповідача не повідомив, у зв'язку з чим вона вживала заходи, направлені на його розшук.

Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно з частиною першою статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першої статі 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 2.1 спадкового договору передбачено, що за життя відчужувача на набувача покладається обов'язок виконувати такі дії: забезпечувати відчужувача продуктами харчування, необхідним одягом і взуттям при необхідності, надавати матеріальну допомогу грошима за додатковою домовленістю; виконувати дрібний ремонт квартири; сплачувати у встановлені строки комунальні платежі, а також вартість послуг за користування електроенергією та міським телефонним зв'язком; забезпечувати належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів.

Обсяг обов'язків, покладених на набувача, визначених пунктом

2. 1 вказаного договору є вичерпним, оскільки будь-яких інших обов'язків умовами договору не передбачено та сторони в іншій формі їх між собою не узгоджували.

Пунктом 4.2 договору сторони підтвердили, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, не є правочином, що вчиняється відчужувачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Як на підставу заявлених ним позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 у порушення пункту 2.1 договору не забезпечує його щоденним харчуванням, лікарськими засобами, необхідним одягом/взуттям, не здійснює догляд, не надає необхідних побутових послуг, оплату комунальних послуг він здійснює самостійно, що є підставою для розірвання цього правочину.

Разом з тим, ОСОБА_1 підтвердив, що він з відповідачем не узгоджували яким саме чином має здійснюватись догляд за ним, а тому суд першої інстанції правильно зазначив, що розуміння позивачем належного догляду, який має включає в себе спілкування з ним не менше 2-3 годин, не грунтується на умовах договору. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 забезпечувала позивача продуктами харчування та виконувала дрібний ремонт у квартирі. Посилання ОСОБА_1 на не виконання відповідачем умов договору довічного утримання, не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому суд вказав, що пояснення позивача в цій частині є непослідовними, оскільки він не заперечував, що не потребував придбання йому одягу та взуття, які були в нього в достатній кількості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у справі нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 щодо невиконання ОСОБА_3 умов договору довічного утримання, оскільки дрібний ремонт квартири здійснювався за рахунок грошових коштів набувача, а також відповідач не забезпечувала ОСОБА_1 необхідними ліками, під час перебування його на лікуванні у терапевтичному відділенні № 1 Комунального закладу «Шосткинська ЦРЛ» у період з 15 листопада 2016 року по 28 листопада

2016 року та 24 березня 2017 року по 04 квітня 2017 року, які він придбавав за власні кошти.

Такого висновку апеляційний суд дійшов, посилаючись на те, що придбання світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючим склом, у тому числі вікон та балконних дверей відбулося за рахунок споживчого кредиту наданого ОСОБА_1 на підставі укладеного між ним та «ПАТ Державний ощадний банк України» кредитного договору від 04 травня 2016 року, а не за рахунок коштів відповідача.

Разом з тим, апеляційний суд не урахував, що споживчий кредит на придбання зазначених конструкцій ОСОБА_1 отримав за державною цільовою програмою енергоефективності і розвитку сфери виробництва енергоносіїв з відновлених джерел енергії та альтернативних видів палива на 2010-2015 роки, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України

від 01 березня 2010 року №243, за відсутності доказів відмови відповідача у наданні йому матеріальної допомоги за додатковою домовленістю, як це передбачено пунктом 2.1 спадкового договору.

Щодо аргументів касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права.

За правилами статті 10 ЦПК України 2004 року обов'язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до частин другої, третьої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися з порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і безпосередньо у засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен урахувати вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Покладаючись на наданий позивачем в суді апеляційної інстанції новий

доказ - відповідь Комунального закладу «Шосткинська ЦРЛ» від 26 червня 2017 року № 01-21/3/1452 на адвокатський запит Клюєва А. В. (представник ОСОБА_1.) та листи лікарських призначень/медикаментів, яким позивач доводив невиконання ОСОБА_2 умов спадкового договору щодо придбання для позивача лікарських препаратів за виданими лікарями рецептами, апеляційний суд не урахував, що представник позивача не навів обґрунтувань поважності причин не надання цього доказу до суду першої інстанції, що свідчить про недотримання апеляційним судом вимог частин другої статі 303 ЦПК України 2004 року.

Крім того апеляційний суд не звернув увагу, що перебування позивача на стаціонарному лікуванні та придбання ним ліків за власний рахунок відбулося у період, коли він не повідомивши відповідача залишив своє місце проживання, внаслідок чого вона була позбавлена можливості належно виконувати умови спадкового договору.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи і застосував норми матеріального права, та дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позивачем порушення ОСОБА_2 покладених на неї зобов'язань за спадковим договором. Натомість, апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до скасування законного та обгрунтованого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, рішення Апеляційного суду Сумської області від 13 липня 2017 року підлягає скасуванню, з залишенням в силі рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 18 квітня 2017 року.

Щодо розподілу судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, сплачений при її поданні судовий збір у розмірі 661, 44 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду ,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 13 липня 2017 року скасувати, рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області в

ід 18 квітня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 661 гривню 44 копійки на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик