КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Новак Р.В.
Номер провадження № 22-ц/824/5398/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із вказаним позовом, який мотивовано тим, що між нею та ОСОБА_2 09 грудня 1992 року було укладено шлюб й за час перебування у шлюбі, за спільні кошти сім`ї та спільною працею ними було придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , машино-місце АДРЕСА_9 , гаражний бокс НОМЕР_7 в гаражно-будівельному кооперативі «Телеком», що по вул. Дорогожицька, 10 в м. Києві , земельну ділянку АДРЕСА_6 площею 0,048 га для ведення садівництва, автомобіль Honda CR-V 2008 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , нежиле приміщення за адресою АДРЕСА_7 загальною площею 157,82 кв.м.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 грудня 2014 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Позивач зазначає, що при набуті у власність вказане майно оформлялося на відповідача й останній в добровільному порядку майно поділити не бажає й планує його відчужити.

Враховуючи вищевикладене, а також уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 просила визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину : квартири АДРЕСА_1 ; машино-місця АДРЕСА_9 ; гаражного боксу НОМЕР_7 в ГБК «Телеком», що по вул. Дорогожицька, 10 в м. Києві ; нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д», загальною площею 157,82 кв.м., за адресою АДРЕСА_7 ; земельної ділянки АДРЕСА_6 , площею 0,048 га для ведення садівництва, залишивши у власності відповідача по 1/2 частині зазначеного вище нерухомого майна.

Просила стягнути з відповідача компенсацію в розмірі 150 250 грн за 1/2 частину автомобіля Honda CR-V 2008 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , залишивши вказаний автомобіль у власності відповідача .

Також в порядку поділу спільно сумісного майна подружжя просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину грошей за депозитними договорами :

- SAMDN 0995, рахунок НОМЕР_3 в сумі 14 035,01 доларів США;

- SAMDN 0996, рахунок НОМЕР_4 в сумі 2 219,61 доларів США;

- SAMDN 6192, рахунок НОМЕР_9 в сумі 10 000,00 доларів США, всього 13 127,31 доларів США, що по курсу НБУ станом на 13 липня 2017 року становить 341 750,21 грн.

Відповідач ОСОБА_2 , в особі адвоката Піддубної О.В. подав зустрічну позовну заяву, яку мотивував тим, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 та машино-місце АДРЕСА_9 є його особистою приватною власністю, так як зазначене нерухоме майно придбане за особисто ним позичені кошти, до повернення яких ОСОБА_1 не має ніякого відношення і зазначений борг не бажає поділити.

Враховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги за зустрічним позовом, ОСОБА_2 просив визнати його особистою приватною власністю : двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 75,10 кв.м. та машиномісце АДРЕСА_9 .

Просив поділити спільно набуте у шлюбі майно, яке зареєстровано за позивачкою, а саме: автомобіль «Daewoo Matiz 796», синього кольору, вартістю 82 500 грн, реєстраційний номер НОМЕР_8, виділивши його в натурі ОСОБА_1 та залишити за нею у власності, стягнувши з неї на його компенсацію 1/2 частину вказаного автомобіля в сумі 41250 грн, та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 частину грошових коштів, які були внесені нею за депозитним договором в АБ «Національні інвестиції».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину гаражного боксу НОМЕР_7 в ГБК «Телеком», що по вул. Дорогожицька, 10 в м. Києві за ОСОБА_1 та право власності на 1/2 частину гаражного боксу НОМЕР_7 в ГБК «Телеком», що по вул. Дорогожицька, 10 в м. Києві за ОСОБА_2

В порядку поділу майна подружжя виділено в натурі зі складу спільного сумісного майна автомобіль «Honda CR-V» 2008 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1 ОСОБА_2 , та залишено за ним у власності автомобіль «Honda CR-V» 2008 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1 .

В порядку поділу майна подружжя виділено в натурі зі складу спільного сумісного майна автомобіль «Daewoo Matiz 796» синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_8 , вартістю 82 500,00 грн., виділено в натурі ОСОБА_1 та залишено за нею у власності вказаний автомобіль.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 123 235,00 гривень компенсації різниці у вартості виділених сторонам автомобілів.

Визнано в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину нежилого приміщення енергообслуговуючого блоку «Д», площею 157,82 кв.м., що за адресою АДРЕСА_7 за ОСОБА_1 та на 1/2 частину вказаного нежилого приміщення за ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошей за депозитним договором SAMDN 0995, рахунок НОМЕР_3 в сумі 14 035,01 доларів США; за депозитним договором SAMDN 0996, рахунок НОМЕР_4 в сумі 2 219,61 доларів США; за депозитним договором SAMDN 6192, рахунок НОМЕР_9 в сумі 10 000,00 доларів США, всього - 13 127,31 доларів, що згідно курсу НБУ станом на 13 липня 2017 року становить 341 750,21 грн. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 жилою площею 75,10 кв.м., право власності на яку зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 21 квітня 2008 року за ОСОБА_2 та машино-місце АДРЕСА_9 .

В порядку поділу майна подружжя виділено в натурі зі складу спільного сумісного майна автомобіль «Honda CR-V» 2008 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1 , виділено в натурі ОСОБА_2 та залишено за ним у власності автомобіль «Honda CR-V» 2008 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1 .

В порядку поділу майна подружжя виділено в натурі зі складу спільного сумісного майна автомобіль «Daewoo Matiz 796» синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_8 , вартістю 82 500,00 грн., виділено в натурі ОСОБА_1 та залишити за нею у власності вказаний автомобіль.

В задоволенні інших позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом, помилково дійшов до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на її користь 341 750,21 грн., застосувавши курсу НБУ по відношенню долара США на час подачі позову, в той час коли станом на день оголошення рішення суду та фактичного вирішення спору судом курс валют становив 27,71 грн за 1 долар США, а отже сума, яка підлягала б стягненню становить 363 889,03 грн., адже присуджена позивачу сума 341 750,21 грн внаслідок поділу майна подружжя на день ухвалення рішення не еквівалентна сумі 13 127,31 доларів США. Апелянт вважає, що судом було невірно здійснено розрахунки, на які той посилається у своєму рішенні й судом неповно було з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що земельна ділянка АДРЕСА_6 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була набута в період шлюбних відносин, а судом першої інстанції даний факт не було взято до уваги та неправильно вирішений спір в цій частині.

Не погоджується позивачка із рішенням місцевого суду в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог про поділ спільно набутого нерухомого майна : двокімнатної квартири АДРЕСА_1 жилою площею 75,10 кв.м. та машино-місця АДРЕСА_9 та визнання вказаного майна особистою приватною власністю відповідача у справі ОСОБА_2 , оскільки вважає мотиви, якими суд обґрунтовував свій висновок в цій частині безпідставними, так як вказане майно придбавалося ними як подружжям за спільні сумісні кошти, які в них на той час були, а не за кошти, які відповідач отримав у борг. Про отримання вказаного боргу відповідач її не повідомляв та відповідну згоду вона не надавала, тому вважає, що вказаний спір щодо стягнення коштів за договором позики поданий умисно, щоб зменшити її частку у спільному майні подружжя.

З урахуванням викладених обставин позивачка просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати за нею - ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину : квартири АДРЕСА_1 жилою площею 75,10 кв.м.; машино-місця АДРЕСА_9 ; земельної ділянки АДРЕСА_6 , залишивши у власності відповідача по 1/2 частині вказаного нерухомого майна, скасувавши рішення про визнання вказаного майна особистою власністю відповідача та відмовивши йому в позові у цій частині.

Крім того, просила апеляційний суд встановити ОСОБА_1 у її правах на 1/2 частину грошових коштів, отриманих за оренду нежилого приміщення енергообслуговуючого блоку «Д», площею 157,82 кв.м, що за адресою АДРЕСА_7.

В іншій частині рішення місцевого суду позивачкою не оскаржується.

20 березня 2019 року на адресу суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відповідно до якого вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

При апеляційному розгляді справи позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити у повному обсягу.

Відповідач у справі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 заперечили щодо доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 09 грудня 1992 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, актовий запис №1513.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Крім того, було встановлено дата припинення шлюбно-сімейних відносин - грудень 2013 року. (а.с. 55 том 1).

За час шлюбу сторонами було набуте наступне майно: квартира АДРЕСА_1 ; машиномісце НОМЕР_5 площею 20,30 кв.м. у напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_9; машиномісце НОМЕР_7 в ГБК «Телеком», вул. Дорогожицька, 10 в м. Києві ; земельна ділянка АДРЕСА_6 площею 0,0478 га для ведення садівництва; квартира АДРЕСА_16 ;автомобіль Honda CR-V 2008 р.в. д/н НОМЕР_1 ; автомобіль «Daewoo Matiz 796»;нежитлове приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м., що за адресою АДРЕСА_7; грошові кошти у вигляді депозитних вкладів на рахунках банків.

Перевіряючи викладені сторонами доводи, суд першої інстанції мотивував, що позовні вимоги сторін підтверджуються наданими ними правовстановлюючими документами: копією свідоцтва від 16 квітня 2008 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА, про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в БТІ м. Києва 21 квітня 2008 року; копією свідоцтва від 11 березня 2008 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА, про право власності на машино-місце НОМЕР_5 площею 20,30 кв.м., яке розташоване у АДРЕСА_9 , яке зареєстроване в БТІ м. Києва 19 березня 2008 року; копією договору купівлі-продажу від 16 лютого 2002 року гаражного боксу НОМЕР_7 в ГБК «Телеком », що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дорогожицька, 10 , договір зареєстрований в БТІ 10 вересня 2002 року ;копією свідоцтва, виданого 17 травня 2003 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва ОСОБА_2 на нежиле приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м., який розташований у місті Києві за адресою: АДРЕСА_7, яке зареєстроване в БТІ м. Києва 26 травня 2003 року.

Крім того, в матеріалах справи знаходиться копія свідоцтва про право власності від 07 вересня 2002 року, видане державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Кунгуровою О.С. ОСОБА_1 . на 1/2 частину квартири АДРЕСА_16 , яке зареєстроване в БТІ м. Києва 23 вересня 2002 року, та копія договору дарування 1/2 частини цієї ж квартири від 07 вересня 2002 року, відповідно до якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 цю частину квартири. Договір дарування так само посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Кунгуровою О.С. та зареєстрований в БТІ м. Києва 23 вересня 2002 року .

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги в частині визнання права на Ѕ частину грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках відповідача у справі ОСОБА_2 , суд мотивував свій висновок тим, що зазначені збереження були накопиченні сторонами в період шлюбу та були наявні на рахунках відповідача на час припинення шлюбних відносин - грудень 2013 року, а тому позивачка у справі ОСОБА_1 має право на 1/2 частину вказаних коштів в розмірі 13127,31 доларів США .

Разом з тим, визначаючи гривневий еквівалент вказаної суми 341750,21 грн, суд виходив із того, що вказана сума в національній валюті підлягає стягненню станом на час подачі позову 13 липня 2017 року.

Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , про визнання спільним сумісним майном квартиру АДРЕСА_1 , машино-місце АДРЕСА_9 і поділ його між подружжям та задовольняючи позовні вимоги відповідача ОСОБА_2 про визнання вказаного нерухомого майна особистою приватною власністю ОСОБА_2 , мотивував своє рішення тим, що відповідачем у справі ОСОБА_2 суду наданні докази того, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 та машино-місце АДРЕСА_9 придбані за особисто ним позичені кошти, у поверненні яких позивач ОСОБА_1 участі не приймає.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає з огляду на наступне.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" згідно з частиною першою статті 192 ЦК України) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Разом із тим, вказаних роз`яснень Пленуму Верховного Суду України місцевим судом враховано не було та помилково було зроблено розрахунок з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ не на день ухвалення судом рішення - 20 грудня 2018 року, а на день звернення з позовом до суду, тобто на 13 липня 2017 року.

Тому колегія суддів з врахуванням викладених норм матеріального права, приходить до висновку про скасування рішення в цій частині та ухвалення нового рішення, відповідно до якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню Ѕ частина вкладів, що були на депозитних рахунках за : депозитним договором SAMDN 0995, рахунок НОМЕР_3 в сумі 14 035,01 доларів США; за депозитним договором SAMDN 0996, рахунок НОМЕР_4 в сумі 2 219,61 доларів США; за депозитним договором SAMDN 6192, рахунок НОМЕР_9 в сумі 10 000,00 доларів США, всього - 13 127,31 доларів, що згідно курсу НБУ (1 долар США = 27,71 грн) станом на 20 грудня 2018 року становить 363 889,03 грн.

Обґрунтованим на думку колегії суддів є вимога позивачки про визнання спільним сумісним майном подружжя і нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 та машино-місця АДРЕСА_9 та визнання за нею права власності на Ѕ частину вказаного майна.

Ухвалюючи вказане рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо визнання вказаного майна спільним сумісним майном суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи відповідача в частині того, що вказане майно було придбано ним на позичені у ОСОБА_6 грошові кошти.

Однак, колегія суддів вважає вказані висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають нормам матеріального права, що регулюють вказані правовідносини.

Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Саме до такого правового висновку прийшов Верховний Суд України при розгляді справи №6-539цс16 у Постанові від 14 вересня 2016 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що "у статті 60 СК Українизакріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

Як вбачається із матеріалів справи 26 квітня 2006 року між ОСОБА_7 та відповідачем у вказаній справі ОСОБА_2 був укладений договір уступки права вимоги за договором інвестування у нерухомість та управління майном №48191 від 13 грудня 2004 року, за умовами якого ОСОБА_7 передав ОСОБА_2 право вимоги та за договором інвестування, та право на отримання двокімнатної квартири АДРЕСА_18 . За набуття вказаного права згідно до п.2.2.2 вказаного Договору ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 388492 грн. (а.с.85 т.2)

В подальшому 16 квітня 2008 року відповідно до наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5 т.1).

Також в період шлюб сторонами було придбано у спільну сумісну власність машиномісце НОМЕР_5 площею 20.30 кв.м., що розташоване у напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_9 , про що 11 березня 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право власності (а.с. 7 т.1)

Таким чином вказане нерухоме майно було придбано сторонами в період перебування у шлюбі та відповідно до діючого законодавства , а саме нормам ст. 60 СК України є спільним сумісним майном подружжя і частки таких осіб є рівними.

Колегія суддів відноситься критично до висновків суду першої інстанції проте, що вказане нерухоме майно було придбано особисто ОСОБА_2 на позичені у громадянина ОСОБА_6 кошти, оскільки відповідно правових висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, та постанові ВСУ №6-539цс16 від 14 вересня 2016 року, наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є лише підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжям прав на частину спільного сумісного майна.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном квартири АДРЕСА_1 та машино-місця АДРЕСА_9 , визнання за нею права власності на Ѕ частину вказаного майна та в частині поділу грошових коштів на депозитних рахунках, а також в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання вказаного майна особистою власність ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та права власності на 1/2 частину машино-місця АДРЕСА_9 та в частині поділу грошових коштів на депозитних рахунках із стягненням їх в гривневому еквіваленті станом на час винесення судом першої інстанції судового рішення.

При цьому у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 та машино-місця АДРЕСА_9 особистою приватною власністю необхідно відмовити.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 такою, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції вирішуючи спір в частині визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_6 площею 0,0478 га для ведення садівництва, мотивував свій висновок тим, що згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень ст.ст. 81, 116 Земельного кодексу України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Верховний Суд України у своїй постанові по справі №6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року зробив правовий висновок, відповідно до якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

Документи, які надала сторона позивача стосовно цієї земельної ділянки - архівний витяг Літочківської сільської ради, лист Броварського заводу будівельних конструкцій, виписка з протоколу спільного засідання, протокол від 20.03.1997, довідка, яка підтверджує, що земельна ділянка була виділена ОСОБА_2 у 1997 році для ведення садівництва, не спростовує, а навпаки, підтверджує той факт, що земельна ділянка була приватизована відповідачем.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що земельну ділянку та розміщені на ній будівлі сторони придбали за договором купівлі-продажу не підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема, копією договору купівлі-продажу, квитанцією, розпискою про отримання коштів тощо.

Що стосується розміщених на земельній ділянці будівель, позивач ОСОБА_1 взагалі не надала доказів наявності таких будівель, їх оцінки, стану, факту введення в експлуатацію, а також доказів щодо придбання такого майна.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При апеляційному розгляді відповідач у справі ОСОБА_2 стверджував проте, що будівлі, які розташовані в межах вказаної земельної ділянки є самочинними, а тому не можуть бути предметом поділу в судовому порядку.

Позивач зазначених доводів відповідача не спростувала, а тому колегія суддів вважає, висновок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують зазначений висновок.

Не підлягають задоволення і вимоги викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на її користь 1/2 частину грошових коштів, як доходу отриманого від здачі в оренду нежилого приміщення енергообслуговуючого блоку «Д», площею 157,82 кв.м, що за адресою АДРЕСА_7 за період з 2004 року по 2019 рік, оскільки зазначені вимоги позивачка в суді першої інстанції не заявляла та вони не були предметом розгляду суду першої інстанції, а тому відповідно до норм ст. 367 ч.6 ЦПК України суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати вказані позовні вимоги.

В іншій частині рішення Печерського районного суду від 20 грудня 2018 року позивачкою не оспорюється, тому воно повинно бути залишено без змін.

Відповідно до вимог ст. 141 ч.13 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду та при подачі апеляційної скарги сплатила судовий збір в розмірі 7674 грн., її апеляційна скарга задовольняється частково, тому вказані витрати в цій частині повинні бути покладені на позивача у вказаній справі.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, суд приходить до висновку про те, що судове рішення не в повній мірі відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволенні .

На підставі викладеного та керуючись ст. 368 ЦК України, ст. 60, 70 СК України ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном квартири АДРЕСА_1 та машино-місця АДРЕСА_9 , визнання за нею права власності на Ѕ частину вказаного майна та в частині поділу грошових коштів на депозитних рахунках, а також в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання вказаного майна особистою власність ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині постанову.

Позов ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та права власності на Ѕ частину машино-місця АДРЕСА_9 та в частині поділу грошових коштів на депозитних рахунках задовольнити.

В порядку поділу визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та визнати право власності на Ѕ частину вказаної квартири за ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину машино-місця АДРЕСА_9 та визнати право власності на Ѕ частину вказаного машино-місця за ОСОБА_2 .

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 та машино-місця АДРЕСА_9 особистою приватною власністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину грошей за депозитним договором SAMDN 0995, рахунок НОМЕР_3 в сумі 14 035,01 доларів США; за депозитним договором SAMDN 0996, рахунок НОМЕР_4 в сумі 2 219,61 доларів США; за депозитним договором SAMDN 6192, рахунок НОМЕР_9 в сумі 10 000,00 доларів США, всього 13 127,31 доларів США, що по курсу НБУ станом на 20 грудня 2018 року становить 363 889,03 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2412 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20 травня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв