ПОСТАНОВА

Іменем України

04 квітня 2019 року м. Кропивницький

справа № 398/1042/18

провадження № 22-ц/4809/618/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючий - Дьомич Л.М. (суддя - доповідач),

судді Єгорова С.М.; Кіселик С.А.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1, адвокат ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3, адвокат ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Олександрійська міська рада Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Олександрійська міська рада Кіровоградської області про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Олександрійська міська рада Кіровоградської області про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на спірне майно,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

ОСОБА_1 звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом, в якому просив здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом виділення та визнання за ним права власності на 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м., залишивши право власності на іншу 1/2 частку зазначеної квартири за відповідачем ОСОБА_3.

Вимоги обґрунтував тим, що рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 березня 2018 року шлюб між ним та відповідачем було розірвано. За період шлюбу за рахунок спільних коштів була придбана спірна квартира. Вважає, що вказане майно є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, незважаючи на те, що покупцем квартири у договорі купівлі-продажу від 24 лютого 2016 року зазначена лише ОСОБА_3. Так як дана нерухомість не може бути поділена між в натурі без втрати її цільового призначення, ставить вимогу про визнання за ним права власності на Ѕ частку спірної квартири.

Згідно з відзивом на позовну заяву, ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні позову та здійснити поділ квартири наступним чином, виділити ОСОБА_1 1/3 частку спірного майна та визнати за ним право власності, а їй виділити 2/3 частки, визнавши відповідно право власності. Доводи обґрунтовує тим, що позивач протягом подружнього життя та після розірвання шлюбу систематично приховував та продовжує приховувати розмір отриманих доходів, тим самим ухиляючись від обовязку матеріального забезпечення сімї та утримання дитини. Не сплачує стягнуті за рішенням суду на її користь аліменти на утримання дитини. На її переконання, викладенні обставини дають підстави для відступу від засади рівності часток подружжя при поділі належної сторонам трикімнатної квартири.

ОСОБА_3 до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області подано зустрічну позовну заяву, в якій заявлено про припинення права ОСОБА_1 на 1/3 частки у спільному майні, яким є трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на цю частку нерухомості.

Судом першої інстанції зустрічна позовна заява була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом.

За доводами зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 вимоги позивача за первісним позовом визнає частково та у відзиві запропонувала власний варіант поділу квартири : 2/3 частки виділити їй, 1/3 колишньому чоловіку. Разом з тим у зустрічній вимозі зазначає, що спірне житло є неподільним, а запропонована нею до виділу ОСОБА_1 1/3 частка квартири є незначною та не може бути виділена в натурі. Враховуючи неприязні стосунки, що склалися з бувшим чоловіком, його небажання приймати участь в утриманні спірного майна, відсутність прагнення брати участь у матеріальному забезпеченні спільної дитини, тривалий період окремого проживання, вважає неможливим спільне володіння і користування спірним нерухомим майном. До того ж, за її доводами позивач має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за іншою адресою, він офіційно працевлаштований на території Російської Федерації, у звязку з чим тривалий час перебуває за кордоном, а тому не потребує частки у спільному майні і припинення його права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди. ОСОБА_3 попередньо внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області кошти у сумі 97 766, 67 грн., що на її думку відповідає розміру частки відповідача.

ОСОБА_1 подано до суду відповідь на відзив відповідача за первісним позовом та письмовий відзив на зустрічний позов, за змістом яких із запропонованим варіантом поділу спірної квартири не погоджується; вважає надуманими підстави для відступу від засади рівності часток подружжя при поділі спірного майна; вказує про своє небажання одержати грошову компенсацію своєї частки; у задоволені зустрічного позову просить відмовити, первісний позов - задовольнити.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю; в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 62,4 кв.м., у тому числі житловою площею 35,3 кв.м.; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 62,4 кв.м., у тому числі житловою площею 35,3 кв.м.; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмолено повністю. Судом вирішено питання повернення позивачу за первісним позовом надмірно сплаченого судового збору, здійснено розподіл судових витрат за позовами сторін, повернуті відповідачу (позивач за зустрічним позовом), внесені на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Кіровоградській області.

Вирішуючи по суті первісний позов, суд дійшов висновку про відсутність підстав, що мають істотне значення для відступлення від рівності часток подружжя на підставі ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України (далі СК України), з огляду на що визнав обґрунтованими вимоги ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні вимог за зустрічним позовом, суд вказав на відсутність будь-якої із обставин, визначених ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), саме з наявністю яких повязується можливість задоволення позову про припинення права особи на частку у спільному майні. Судом відхилено доводи позивача за зустрічним позовом про відсутність істотної шкоди для відповідача при припиненні його права власності на частку у спільному майні.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 грудня 2018 року суду з підстав неповного врахування фактичних обставин справи і вимог законодавства та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову про поділ спільної трикімнатної квартири у запропонованому позивачем варіанті та здійснити поділ квартири наступним чином: виділити ОСОБА_1 1/3 частки спірної квартири, визнати за ним право власності на вказану частку квартири; виділити ОСОБА_3 2/3 частки спірної квартири та визнати за нею право власності на вказану частку квартири; припинити право ОСОБА_1 на 1/3 частку спірної трикімнатної квартири; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частки спірної трикімнатної квартири, належну ОСОБА_1.

Відповідач стверджує про наявність підстав для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, оскільки колишній чоловік ухиляється від обовязку матеріального забезпечення сімї та утримання спільної дитини. Судом безпідставно не взято до уваги докази, надані стороною на підтвердження вказаних обставин. Спірна квартира є неподільною, запропонована для виділу позивачу частка є незначною, виділ в натурі є неможливим. Між бувшим подружжям склалися неприязнені відносини, в одному помешканні проживати не можуть. Сторона наполягає на тому, що позивач забезпечений іншим житлом, протягом переважної більшості часу перебуває за межами України, оскільки офіційно працевлаштований у Російській Федерації, а тому очевидно не потребує частки у спірній квартирі. Зазначене свідчить, що припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам позивача. За викладених обставин наявні підстави для припинення права власності ОСОБА_1 на 1/3 частку в квартирі за рішенням суду згідно зі ст. 365 ЦК України.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 грудня 2018 року; встановлено строк для подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

26 лютого 2019 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в суді апеляційної інстанції, про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.

18 березня 2019 року позивачем за первісним позовом подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого зазначає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні представник відповідача просив суд задовольнити вимоги апеляційної скарги, представник позивача просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступного.

Судом встановлено такі обставини:

23 серпня 2013 року між сторонами було укладено шлюб (а.с. 15 том 1). Сторони мають спільну дочку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 115 том 1).

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, подружжя придбали квартиру за № 192 в будинку № 6 по вул. Сидоренка в місті Олександрія Кіровоградської області загальною корисною площею 62,4 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м. (далі спірне майно). Спірне майно набуте у власність на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області (а.с. 116-117 том 1) Власником значиться ОСОБА_3. 27 лютого 2016 проведено державну реєстрацію права власності відповідача на спірне майно з внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 32-33 том 1).

Згідно з рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дочки в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 09 жовтня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 93-95 том 1).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 березня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 16-17 том 1).

Сторонами у справі не заперечується, що спірне майно було набуте ними у період шлюбу за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до висновку ПП «Виробничо-комерційного агентства «Ріко-Інвест», вартість спірного майна складає 293 300,00 грн. (а.с. 118-134 том 1).

Оскільки сторони не домовилися про порядок поділу спірного майна, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, а відповідач, вважаючи порушеними свої права, подала зустрічний позов.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно зі ст.60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Право спільної сумісної власності подружжя на кожну річ, набуту за час шлюбу, презюмується. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За розясненнями пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Так, частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Тобто суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває у праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням (ст. 372 ЦК).

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином в основу субєктивного права одного з подружжя на поділ майна, що перебуває у праві спільної сумісної власності покладається презумпція рівності часток подружжя.

Згідно з ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, відповідач за первісним позовом просила суд відступити від рівності часток подружжя, оскільки за її доводами колишній чоловік не дбав про матеріальне забезпечення сімї та утримання дитини як під час шлюбу, так і після його розірвання, приховує розмір власного заробітку, не сплачує аліменти, що призводить до неналежного забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційним судом враховано наступне.

Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обовязок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не наділений правом збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтуються на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Визначені цивільним процесуальним законом принципи змагальності й диспозитивності цивільного процесу, покладають обовязок спростування презумпції рівності часток подружжя саме на відповідача.

При цьому, апеляційним судом враховано, що вирішуючи питання щодо доказів, суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи.

Мета судового дослідження полягає у з'ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов'язків (відповідальності) осіб, які є суб'єктами даних відносин. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв'язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов'язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Враховуючи наведене, апеляційний суд повністю погоджується зі здійсненою судом першої інстанції правовою оцінкою фактичних обставин справи та доказів, наданих сторонами на підтвердження своїх доводів і заперечень.

Висновок суду першої інстанції щодо ненадання ОСОБА_3 достатніх та допустимих доказів на підтвердження обставин, визначених ч. 2 ст. 70 СК України, є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам процесуального закону щодо доказів і доказування.

Так, на підставі повного і всебічного дослідження наявних у справі доказів судом обґрунтовано відхилено доводи відповідача за первісним позовом щодо ухилення позивача від участі в утриманні дитини. Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги як недопустимий доказ у справі надані відповідачем до суду роздруківки текстових повідомлень (а.с. 60-90 том 1). Матеріали справи містять належні докази, які спростовують доводи ОСОБА_3, а саме, довідку про сплату аліментів, видану начальником Олександрійського міськрайонного ДВС Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, який свідчить про платежі ОСОБА_1 та зазначено про наявність переплати по сплаті аліментних платежів (а.с.153). А також банківські документи про переказ аліментів, які охоплюють спірний період (а.с. 154, 179).

Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав, що мають істотне значення для відступлення від рівності часток подружжя, є цілком обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині.

Наведені у апеляційній скарзі підстави зводяться до незгоди з висновком суду, містять посилання на факти, які були предметом дослідження та щодо яких судом зроблено обґрунтовані висновки.

У звязку з викладеним, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог цивільно-процесуального законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину спірного майна в порядку поділу спільного майна подружжя та задоволення вимог за первісним позовом.

Щодо зустрічної позовної заяви та відповідних вимог апеляційної скарги про припинення права ОСОБА_1 на частку у спірному майні в порядку ст. 365 ЦК, апеляційний суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи такі свої вимоги ОСОБА_3 вказує на те, що спірна квартира є неподільною річчю; ОСОБА_1 не приймає участі в утриманні спірного майна; частка колишнього чоловіка у спірному майні, а саме 1/3 частини (як вона вважає має йому належати), є незначною; спільне володіння та користування для сторін є неможливим; припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам позивача за первісним позовом, оскільки він забезпечений іншим житлом.

На виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України, ОСОБА_3 внесено на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Кіровоградській області кошти у сумі 97766,67 грн.

Натомість ОСОБА_1, заперечуючи проти вимог зустрічної позовної заяви та доводів апеляційної скарги вказує, що не бажає виділу в натурі частки із спільного майна та не погоджується на одержання від іншого співвласника грошової компенсації вартості своєї частки. Наполягає, що припинення права власності на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки іншого житла на праві власності він не має.

Колегією суддів апеляційного суду враховано, що правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 364 ЦК України, на яку також вказує позивач у зустрічній вимозі, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Така компенсація співвласникові може бути надана тільки лише за його згодою, як визначає дана норма. По даній справі позивач не бажає ні отримання компенсації, ні позбавлення права на квартиру, що не відповідає положенням даної норми.

В той же час ОСОБА_3 опирається на ст. 365 ЦК, за якою можливе припинення частки у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Згідно з даною нормою, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1 - 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Відповідна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року № 6-68цс14.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 не має у власності іншого житла, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 123310070 від 10 травня 2018 року (а.с. 152 том 1).

Відповідач за зустрічним позовом зазначає, що реєстрація його місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 є простою формальністю, він ніколи не проживав та не проживає за вказаною адресою.

За показами ОСОБА_6, допитаного судом першої інстанції в якості свідка, останній зазначає, що є знайомим ОСОБА_1 та пускає його пожити у себе, коли він приїздить до м. Олександрії, бо колишня дружина не дозволяє проживати у їх спільній квартирі (а.с. 226-228).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача за зустрічним позовом про відсутність істотної шкоди для відповідача за зустрічним позовом у разі припинення його права власності на частку у спільному майні.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом не приймалось рішення про виділення ОСОБА_1 1/3 частки спірного майна та визнання за ним права власності на таку частку, тож доводи позивача за зустрічним позовом, що така частка (1/3) є незначною не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

За викладених обставин, є безпідставними вимоги зустрічної позовної заяви, а відтак і аналогічні доводи апеляційної скарги про припинення права ОСОБА_1 на 1/3 частку спірного майна та визнання права власності на цю частку за ОСОБА_3.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені зустрічного позову в повному обсязі. Відсутність підстав застосування ст. 365 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

Судом першої інстанції рішення у даній справі ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 грудня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст виготовлено 12 квітня 2019 року

Головуючий суддя Л.М. Дьомич

Судді: С.М. Єгорова

ОСОБА_7