ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/466/17 Номер провадження 22-ц/814/433/19Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж.О. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - судді - Одринської ТВ.,

суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.

за участю секретаря - Коротун І.В.

за участю учасників справи: ОСОБА_2, представника ДП «Центр державного земельного кадастру» - Гойко О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в спрощеному провадженні в залі суду у м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зміну формулювання звільнення, про стягнення невиплаченої заробітної плати, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про стягнення компенсації за час виконання нижчеоплачуваної роботи та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 травня 2018 року

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами до Державного підприємства " Центр державного земельного кадастру", в якому просив змінити формулювання підстав звільнення в наказі № 325-к від 14.12.2016 року з п. 1 ст. 36 КЗпП України на п. 4 ст. 36 КЗпП України; стягнути з відповідача неправомірно утримані під час розрахунку кошти в сумі 4200,00 грн; стягнути невиплачену заробітну плату з урахування премій, доплат та інших виплат, в тому числі матеріальної допомоги на оздоровлення; визнати незаконним і скасувати наказ № 325-К від 14.12.2016 року про звільнення та прохав стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також, прохав скасувати наказ, яким було внесено зміни до штатного розкладу в частині, що стосується директора юридичного департаменту; скасувати п. п. 1, 2 наказу № 270-К від 25.10.2016 року «Про переведення працівників»; стягнути компенсацію за час виконання нижчеоплачуваної роботи в сумі 5400,00 грн та стягнути 150000,00 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 11.01.2016 року він був прийнятий на посаду директора юридичного департаменту, наказом Центру ДЗК від 25.10.2016 року № 270-К «Про переведення працівників» його було незаконно переведено з займаної ним посади на посаду заступника юридичного департаменту начальника відділу нормативно-правового забезпечення юридичного департаменту згідно із штатним розписом. Наказом № 325-К від 14.12.2016 року його було звільнено з 16 грудня 2016 року на підставі п. 1ст. 36 КЗпП України, незважаючи на те, що 15.12.2016 року ним було подано заяву про відкликання своєї раніше поданої заяви від 12.12.2016 року про звільнення на підставі п.1ст. 36 КЗпП України, оскільки вона була написана під психологічним тиском.

Вказує, що дійсний намір був спрямований на розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Дії відповідача щодо несвоєчасної виплати заробітної плати, не проведення з ним остаточного розрахунку, а також незаконного утримання з нього 4200,00 грн. призвело до порушення його прав.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 травня 2018 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства " Центр державного земельного кадастру» про зміну формулювання звільнення, про стягнення невиплаченої заробітної плати, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про стягнення компенсації за час виконання нижчеоплачуваної роботи та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для зміни формулювання звільнення, оскільки будь-якої іншої заяви про звільнення з інших підстав, крім його заяви про звільнення за угодою сторін позивачем не подавалися. Крім того, позивачем не доведено, що звільнення за вказаною підставою призвело до порушення його трудових прав, тому відсутні правові підстави для застосування ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги та для стягнення з відповідача моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу Також, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність відрахування із заробітної плати позивача шкоди за втрачений ноутбук, оскільки позивачем самовільно, у порушення норм законодавства та локальних актів підприємства, виніс майно підприємства за його межі та в подальшому втратив його, чим заподіяв пряму дійсну шкоду Центру ДЗК.

Не погодившись із вказаним рішенням позивач оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги. Зазначає, що судом не надано правової оцінки, що фактично зміни до штатного розпису, які були затверджені наказом від 07.10.2016 року № 286, призвели до зміни в організації виробництва. Також, вважає, що суд дійшов помилкового висновку про досягнення сторонами згоди щодо звільнення за угодою сторін, оскільки дана згода була досягнута 12 грудня 2016 року, а 15 грудня 2016 року ним було подано заяву про відкликання раніше поданої заяви, тому згоди між сторонами не було, його звільнення відбулося з порушенням трудового законодавства. Крім того, вказує на безпідставність утримання з нього коштів за ввірений йому ноутбук, оскільки він був виданий для роботи поза межами підприємства, тому його дії щодо втрати не носили умисного характеру, так як останній було викрадено з його оселі, що підтверджується наявним кримінальним провадженням. Також, вказує на порушення судом процесуального законодавства, оскільки справу було розглянуто за його відсутності, незважаючи на його клопотання про відкладення розгляду справи з поважних причин.

У відзиві на апеляційну скаргу генеральний директор ДП «Центр державного земельного кадастру» вказав, що при звільнені позивача не було порушено норм трудового законодавства, оскільки заяву про звільнення позивач написав особисто, без будь - якого тиску. Крім того, в подальшому ознайомлюючись з наказом про звільнення, позивачем не було внесено жодних заперечень щодо підстав звільнення. Також, ОСОБА_2 було заподіяно підприємству пряму дійсну матеріальну шкоду, оскільки ним було винесено за межі підприємства, ввірений йому ноутбук, тому відрахування із заробітної плати позивача було здійснено у відповідності з нормами трудового законодавства. Происть рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,наказом Центру ДЗК від 06.01.2016 року № 5-к ОСОБА_2було прийнято на посаду директора юридичного департаменту з 11.01.2016 року згідно зі штатним розписом / а.с. 5 т.1/.

З метою забезпечення організації господарської діяльності підприємства, наказом Центру ДЗК від 07.10.2016 року № 286 «Про організаційні питання» був затверджений та введений в дію перелік змін № 1 до штатного розпису працівників Дирекції Центру ДЗК, затвердженого та введеного в дію наказом Центру ДЗК від 01.12.2015 року № 349.

Відповідно до вищезазначено переліку змін були виведені 4 штатні одиниці, серед яких посада директора юридичного департаменту, яку обіймав позивач.

25 жовтня 2016 року наказом № 270-к «Про переведення працівників» ОСОБА_2, за по попередньо поданою ним заявою про відповідну згоду, було переведено на посаду заступника директора департаменту начальника відділу нормативно правового забезпечення з посадовим окладом 6970 грн.

З вказаним наказом позивач особисто ознайомився 26.10.2016 року і підтвердив свою згоду на переведення про що свідчить його особистий підпис в графі наказу: «Ознайомлені та згодні» / а.с. 6 т.1/.

З урахуванням викладеного,колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в зв'язку з прийняттям наказом Центру ДЗК від 07.10.2016 року № 286 «Про організаційні питання» не відбулося змін в організації виробництва і праці, позивача, згідно із ч. 1 ст. 32 КЗпПУ, за його згодою, було переведено на вакантну посаду, тому порушення трудових прав позивача не відбулося, правових підстав для застосування ч. 3 ст. 32 КЗпПУ немає.

Щодо вимог позивача про порушення відповідачем процедури його звільнення, колегія суддів вважає їх недоведеними враховуючи наступне.

12 грудня 2016 року ОСОБА_2 особисто було написано та подано заяву про звільнення його із займаної посади 16 грудня 2016 року за угодою сторін / а.с. 118 т.2/.

На підставі поданої позивачем заяви, був виданий наказ Центру ДЗК від 14.12.2016 року № 325 к «Про звільнення з роботи ОСОБА_2П».

Зазначений наказ був доведений до відома позивача в день його звільнення, останній був ознайомлений під особистий підпис і згодний із зазначеною в наказі підставою припинення трудового договору (за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпПУ),зазначаючи особисто час 12-38 год., а також датою розірвання трудового договору про що свідчить особистий підпис позивача у зазначеному наказі / а.с.28 т.1/.

В свою чергу, позивачем 15.12.2016 року, через кур'єрську службу, було подано заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення від 12.12.2016 року, яку Центр ДЗК отримав 16.12.2016 року до моменту його звільнення, що на думку апелянта вказує на не досягнення між сторонами згоди на його звільнення.

Проте, колегія суддів не може погодитись з даними твердженнями апелянта, оскільки угода сторін є самостійною підставою для розірвання трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами тру дових спорів» розяснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Отже, одностороння відмова позивача від своєї заяви про звільнення не має юридичної сили та не може за своєю суттю скасувати двосторонню домовленість.

Крім того, колегія суддів враховує, що позивач підтвердив своє волевиявлення на припинення трудового договору за угодою сторін, шляхом проставлення підпису в наказі Центру ДЗК від 14.12.2016 року № 325 к. Будь - яких заперечень щодо його звільнення за вказаних підстав, позивачем у даному наказі не зазначено.

Враховуючи дотримання працедавцем процедури звільнення позивача з займаної посади, а також проведенням з позивачем повного розрахунку в день звільнення / а.с.92, 102 т.2/, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність порушень з боку відповідача трудових прав ОСОБА_2

Щодо посилання апелянта на безпідставність утримання з нього коштів за ввірений йому ноутбук, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 15 грудня 2016 року під час оформлення позивачем Обхідного листа, у відповідності із вимогами п. 28 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Центру ДЗК, зясувалась відсутність ноутбука Hewlett Packard Compaq 6720s (GR645EA), інвентарний номер 119236, який він отримав у користування згідно із Актом №ЗК-0000054 передавання від 28.03.2016 року / а.с. 122 т.2/.

З урахуванням виявлення нестачі, на підставі наказу від 15.12.2016 року № 392 було проведено службове розслідування та за його результатами складений Акт службового розслідування від 16.12.2016 року, відповідно до якого встановлено факт самовільного винесення позивачем матеріальних цінностей підприємства, а саме ноутбуку Hewlett Packard Compaq 6720s (GR645EA) і порушення ним Пропускного режиму в приміщеннях Центру ДЗК, затвердженого наказом від 23.11.2015 року № 337, з яким позивач був ознайомлений / а.с. 93, 113 т. 2/

Згідно зі ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Відповідно до ст. 136 КЗпПУ покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові.

З урахуванням вищезазначених положень норм трудового законодавства, відповідачем був виданий наказ від 16.12.2016 року № 396 «Про відрахування із заробітної плати», яким відраховано із заробітної плати ОСОБА_2 вартість втраченого ноутбука - 4 200 грн. / а.с. 144 т. 2/

Надана позивачем копія з кримінального провадження № 0004692 від 21.11.2016 року не спростовує факт заподіяння відповідачу матеріальної шкоди, а навпаки доводить, що позивач самовільно, у порушення норм законодавства та локальних актів підприємства, виніс майно державного підприємства, чим своїми винними протиправними діями заподіяв пряму дійсну шкоду Центру ДЗК.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відрахування із заробітної плати позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, і в межах середнього місячного заробітку позивача.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що справа була розглянута за його відсутності, як на порушення вимог процесуального законодавства, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки він був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Поважність причини неявки вирішується судом на власний розсуд.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 травня 2018 року-залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2019 року.

головуючий суддя: _______________ Т.В. Одринська

судді: ______________ О.О.Панченко ______________ В.П.Пікуль