Провадження № 2/127/4395/18
14 лютого 2019 рокум. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Іщук Т.П.,
за участі секретаря судового засідання Коваленко Д.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 Ділшода, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_1, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, за участі третіх осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_1, про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_1 Ділшод є її колишнім чоловіком, шлюб між якими розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2018 року. Позивач вказує, що відповідач тривалий час (з жовтня 2014 року) не проживає у вказаному помешканні, однак залишився бути зареєстрованими за цією адресою, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за цією адресою, житлом не цікавиться. Враховуючи, що відповідач порушує її права, позивач з посиланням на положення ст.71,72 ЖК України, звернулася до суду з даним позовом.
Надалі позивач подала заяву про зміну підстав позову, а саме просила, виходячи з положень ст.391, 405 ЦК України, усунути їй перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.01.2019 року вказана заява про зміну підстав позову прийнята до розгляду.
Відповідач відзив на позов не надав.
Треті особи пояснення не надали, однак подали до суду заяви, відповідно до яких просять позов задовольнити та розглянути справу в їх відсутність.
Позивач у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи.
Допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 показали, що відповідач з 2014 року не мешкає за цією адресою, житлом не цікавиться, його речі відсутні, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив і не чинить.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності.
Відповідач по справі ОСОБА_7 Ділшод є колишнім чоловіком ОСОБА_1, шлюб між якими розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2018 року по справі №127/7689/18 (а.с.14).
Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується довідкою ТОВ «ЖЕО» від 21.02.2018 року, довідкою Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 26.08.2018 року та адресною довідкою від 05.11.2018 року. Відповідач з жовтня 2014 року в квартирі не проживає, нею не цікавиться, участі в утриманні житла не приймає, особисті речі та речі повсякденного використання відсутні, будь-яких перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинить. Факт його не проживання підтверджується актом від 11.01.2018 року, складеним мешканцями квартир будинку 4 по вул.Шевченк в м.Вінниці, а також показами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, даними в судовому засіданні.
Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним.
Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сімї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сімї, укладеного при вселенні останнього.
Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сімї власника (у тому числі колишнім членом сімї власника) права на користування житлом власника, а саме відсутність члена сімї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом.
Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні квартирою, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання більше року без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд приходить до висновку про задоволення позову.
При цьому суд приходить до висновку, що задоволення позову не порушує право відповідача на житло.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобовязань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42).
Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.
Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції.
Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47).
Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право членів сімї власника житла на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ними в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР.
Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.405 ЦК України, оскільки, виходячи із матеріалів справи, відповідач є членом (бувшим) сімї власника житла (позивача), тому, для суду є беззаперечним те, що втручання в його право має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
Щодо відповідності втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоровя чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що нею зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».
Щодо то, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.
При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що квартира є приватною власністю, користування жилими приміщеннями в якій регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач є колишнім чоловіком позивача і проживав в квартирі, як член її сімї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось.
Згідно із ч.1 ст.156 ЖК УРСР та ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.
Проте, як вказувалося вище, відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірній квартирі тривалий час. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в цій квартирі, користується нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірній квартирі. При цьому, тривала його відсутність свідчить про те, що він мають інше місце проживання, він не є власником спірного житла, а тому визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.
На підставі викладеного, керуючись ст. 316-319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК УРСР, ст. 12, 81-82, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд
Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності квартирою №69 по вул.Шевченка, 4 в м. Вінниці, визнавши ОСОБА_1 Ділшода, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування цією квартирою.
Стягнути з ОСОБА_1 Ділшода на користь ОСОБА_1 704,80 грн. судового збору.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Вінницьким міським судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущенного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3,

ОСОБА_1 Ділшод, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4,

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3,

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3,

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3,

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, ідентифікаційний номер НОМЕР_6, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3,

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_9, свідоцтво про народження І-АМ 040137, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3,

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_10, свідоцтво про народження І-АМ 118632, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Повний текст рішення складений 14.02.2019 року.

Суддя: