Справа № 183/3194/17
№ 2/183/181/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Тен І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,-

в с т а н о в и в :

07.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог від 09.01.2019 року, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що йому, на підставі договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку від 24.12.2013 року, являється власником будинку АДРЕСА_1 . Між сторонами 24.10.1998 року був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням суду від 28.03.2017 року, від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дружина залишилася проживати у належному позивачеві на праві власності житловому будинку та на неодноразові прохання добровільно виселитися з будинку не реагує. Позивач наполягає на тому, що придбав будинок для власного проживання, відповідач не відноситься до членів його сім`ї, тому посилаючись на вимоги ст.ст. 319, 386, 405 ЦК України, просить захистити його право власності та визнати відповідача такою, що втратила право користування зазначеним вище житловим приміщенням.

Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьонова Д.О. від 21.07.2017 року, - відкрите провадження по справі (а.с. 16).

В зв`язку із закінченням повноважень судді ОСОБА_7 , протоколом повторного авто розподілу судової справи від 31.05.2018 року, справа передана в провадження судді Сороки О.В.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнала, вважає безпідставним посилання позивача на вимоги ст.ст. 319, 386, 405 ЦК України. Зазначила, що була вселена в будинок у період шлюбу з відповідачем у 1998 році, як член сім`ї власника будинку, приймала участь у його будівництві і продовжує проживати навіть після розірвання шлюбу. Як член сім`ї власника будинку користується жилим приміщенням нарівні з його власником, між ними досягнуто угоди щодо користування займаними приміщеннями, щодо порядку сплати комунальних послуг.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення про те, що дійсно відповідач була вселена в будинок та зареєстрована у ньому зі зголи попереднього власника його матері, яка в подальшому подарувала йому незавершений будівництвом житловий будинок за АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу із ОСОБА_2 він не має можливістю вільно користуватися своєю власністю, просив відповідача добровільно виселитися та знятися з реєстраційного обліку, однак остання заявляє свої права на майно, що належить йому на праві приватної власності.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, надала пояснення, аналогічні, що викладені у відзиві на позов.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Обставини, встановлені судом.

24.12.2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, у відповідності до якого позивач набув право власності на незавершене будівництвом жилий будинок готовністю 76,5 кв.м. з надвірними побудовами та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 8588 (а.с. 5,7).

Згідно домової книги на зазначений житловий будинок та відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 значиться зареєстрованою у зазначеному будинку з 14.07.2011 року (а.с. 8-9,15).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року, що набрало законної сили 10 квітня 2017 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - розірвано (а.с. 11).

Аналіз поданих письмових доказів свідчить про те, що ОСОБА_2 була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 , перебуваючи у шлюбі з позивачем, як член сім`ї попереднього власника ОСОБА_8 , яка являється матір`ю позивача, що не оспорювало ся сторонами.

Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу користування житловим приміщення, регулюються наступними норами законів, а саме.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом Української РСР та Цивільним кодексом України.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про захист права власності шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач фактично просить застосувати норми цивільного законодавства лише щодо захисту права власності.

Між тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Статтями 383, 405 ЦК України, на які позивач посилається, як на підставу свого позову, передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частинами першою, третьою, четвертою статті 156 ЖК Української РСР встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме: у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено: оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позивач у позові наголошував на застосуванні до правовідносин вимог ч.2 ст. 405 ЦК України, яка передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суду не доведено порушень права власника житлового будинку по АДРЕСА_1 , не доведена відсутність члена сім`ї власника житлового будинку, з яким припинено сімейно-шлюбні відносини, у житловому будинку понад один рік без поважних причин.

Навпаки, подані суду докази свідчать про наявність домовленості між сторонами щодо способів утримання нерухомого майна, порядку користування житловим приміщенням, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 81, 89, 223, 263, 265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока