Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 307/3470/16

провадження № 61-28720св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Тячівська районна державна адміністрація в особі органу опіки та піклування,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Бисага Т. Ю., Собослой Г. Г., Фазикош Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Тячівська районна державна адміністрація в особі органу опіки та піклування про передання неповнолітньої дитини на постійне місце проживання та виховання батькові.

В обґрунтування позову зазначено, що з 11 лютого 2003 року сторони перебували у шлюбі, від якого маютьтрьох дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , синаОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , синаОСОБА_6 . , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської від 13 січня 2015 року шлюб між сторонамирозірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 разом з дочкою проживають у баби ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 , а сини проживають з ОСОБА_1 Відповідач виїхала на заробітки до Чеської Республіки, залишивши їхню дочку на виховання та утримання баби ОСОБА_4

На підставі рішення Тячівського районного суду від 17 лютого 2015 року ОСОБА_1 сплачує на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 1 000,00 грн щомісячно.

Рішенням Тячівського районного суду від 09 лютого 2016 року визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_6 разом з матір`ю, а неповнолітнього ОСОБА_5 разом з батьком. Після ухваленого судового рішення відповідач ОСОБА_2 виїхала до Чеської Республіки, а дочку ОСОБА_3 та сина ОСОБА_6 залишила на виховання баби ОСОБА_4 , внаслідок чого позивачу здійснюються перешкоди у вихованні дітей.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Тячівського районного суду від 28 лютого 2017 року в позові відмовлено.

Суд першої інстанції взяв до уваги особиступрихильність неповнолітнього ОСОБА_6 щодо його проживання з матір`ю ОСОБА_2 , висновок органу опіки і піклування про недоцільність передання неповнолітнього ОСОБА_6 на виховання та проживання позивачу ОСОБА_1 та дійшов висновку, що вимоги позивача про передання йому на утримання та виховання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , належними і допустимими не підтверджено.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 19 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано.

Ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Передано неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на виховання батькові ОСОБА_1

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що досліджені докази у справі дають змогу дійти висновку, що відповідач, виїхавши за кордон, залишила дитину на тривалий час та фактично самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо ОСОБА_2 та надала згоду на переведення дитини до школи за місцем проживання батька. Враховуючи бажання та вік дитини, її потребу у лікуванні, яке батько має можливість забезпечити, відсутність обставин, які б унеможливили проживання дитини з батьком, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

07 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2

У липні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги відсутність у матеріалах справи довідки про доходи позивача, тому безпідставно дійшов висновку про його належний матеріальний стан для надання дитині медичної допомоги.

Згідно з актом обстеження умов проживання позивача син ОСОБА_6 виявив бажання проживати разом з батьком, однак вказане твердження не є належним доказом у справі, оскільки вказаний факт підлягає встановленню під час надання органом опіки та піклування висновку щодо доцільності передачі неповнолітнього сина на виховання та утримання батька, згідно з яким вказаний захід визнано недоцільним.

Виняткові обставини для розлучення дитини з матір'ю у вказаній справі відсутні.

Заперечення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 11 лютого 2003 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають трьох дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської від 13 січня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 9).

На підставі рішення Тячівського районного суду від 17 лютого 2015 року позивач ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 1 000,00 грн щомісячно і до її повноліття (а. с. 10).

Після розірвання шлюбу рішенням суду визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_6 разом з матір'ю ОСОБА_2 , а сина ОСОБА_5 - разом з батьком ОСОБА_1

Відповідач на один рік виїхала до Чеської Республіки, а дітей залишила проживати разом зі своєю матір`ю.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на час розгляду справи в апеляційному суді відповідач перебуває за кордоном. Дитина потребує спеціалізованого медикаментозного лікування, оскільки має вади органів зору.

Відповідно до акта обстеження житлово-побудових умов проживання від 15 серпня 2017 року ОСОБА_1 створено належні умови для проживання, виховання та повноцінного розвитку дітей та зазначено, що під час розмови з неповнолітнім з`ясовано, що ОСОБА_6 виявив бажання проживати разом з батьком.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є підприємцем, займається наданням транспортних послуг, що підтверджено договором про надання транспортних послуг, а також довідкою про доходи.

З 28 серпня 2017 року ОСОБА_2 займає посаду майстра технолога швейного виробництва у підприємця ОСОБА_7 , однак довідку про свої доходи за останні шість місяців не надала.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина друга статті 150 СК України).

Частиною першою статті 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно зі статтею 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За змістом статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з принципом 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, а вимоги позивача щодо передання йому на утримання та виховання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , належними і допустимими доказами в судовому засіданні не підтверджено.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13),Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У зазначених справах Європейський суд з прав людини не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Верховний Суд виходить з того, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду у справі № 61-327цс18 у постанові від 17 жовтня 2018 рокувідступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Верховний Суд зауважує, що ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції безпідставно послався на необхідність існування виключних обставин для розлучення дитини з матір`ю.

Скасовуючи вказане рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач залишила дитину на тривалий час, виїхала за кордон, а у інтересах дитини - проживання її з батьком.

У письмовому зверненні за підписом голови державної адміністрації - голови органу опіки та піклування на адресу апеляційного суду зазначено, що орган опіки та піклування не має підстав для зміни місця проживання малолітнього ОСОБА_6 (а. с. 209).

В акті обстеження умов проживання зазначено, що ОСОБА_6 виявив бажання проживати з батьком (а. с. 211).

У касаційній скарзі відповідач не зазначила такі аргументи, які б давали підстави вважати, що рішення апеляційного суду на час його ухвалення не відповідає інтересам дитини.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, взяв до уваги бажання та вік дитини, потребу дитини у лікуванні, яке батько має можливість забезпечити, його ставлення до сина, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком та інших встановлених фактичних обставин справи.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд бере до уваги, що мати дитини не позбавлена права звернутися до суду про зміну місця проживання дитини.

Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновку суду апеляційної інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_2 із ухваленим у справі судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції встановив обставини справи, повно та всебічно дослідив докази у справі, надав їм належну оцінку, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову частково.

Верховний Суд зауважує, що бере до уваги інтереси дитини, а не інтереси батьків, а доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування рішення апеляційного суду.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик