П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, треті особи - Первинна профспілкова організація апарату управління Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, Міністерство інфраструктури України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати незаконним та скасувати наказ директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 27 квітня 2018 року № 358/о про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора з операційних питань Украероруху;поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора з операційних питань Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 19 липня 2018 року; стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 720 132 грн. 75 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 40 645 грн. на відшкодування моральної шкоди, 52 000 грн. на компенсацію витрат з правничої допомоги, та 1 762 грн. судового збору, а всього стягнути 814 539 грн. 75 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 березня 2015 року ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника директора з аеронавігації Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на підставі наказу № 137/о від 20 березня 2015 року. У подальшому ОСОБА_1 неодноразово був переведений на інші керівні посади підприємства. Відповідно до наказу від 17 липня 2017 року ОСОБА_1 призначений на посаду першого заступника директора Украероруху. 08 лютого 2018 року ОСОБА_1 отримав попередження про наступне вивільнення відповідно до наказу Украероруху від 31 січня 2018 року «Про введення в дію оновленої організаційної структури Украероруху». 12 березня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву директору Украероруху про переведення його на вакантну посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху. Позивач зазначає, що у порушення вимог трудового законодавства, трудового договору йому не були повідомлені підстави відмови в призначенні на зазначену вакантну посаду. Звільнення з займаної посади не було погоджено Міністерством інфраструктури України. Відповідач не надав позивачу переліку всіх вакантних посад на момент надання попередження про звільнення, зокрема, вакантної посади заступника директора з адміністративно-господарських питань. Роботодавець звільнив ОСОБА_1 з займаної посади, незважаючи на те, що він не відмовлявся від переведення на іншу посаду, і можливість переведення існувала.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі Державне підприємство обслуговування повітряного руху Українипросить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що відповідач не мав наміру звільняти позивача з роботи, оскільки він є досвідченим спеціалістом. Однак, з заявою про переведення на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування звернувся також ОСОБА_2 , а його досвід у даному напрямку значно перевищує досвід позивача. Після погодження кандидатури ОСОБА_2 позивачу було повторно надано пропозицію працевлаштування з усіма вакантними посадами на підприємстві. Однак, позивач не відреагував на дану пропозицію і не висловив своє бажання працевлаштовуватися на будь-яку вакантну посаду на підприємстві. У день звільнення позивачу було також запропоновано втретє пропозицію працевлаштування, на яку він теж не відреагував. Без волевиявлення на те самого позивача, відповідач не міг за власної ініціативи перевести його на іншу посаду. Позивач фактично був звільнений 18 червня 2018 року та неодноразово мав можливість звернутися з заявою про переведення його на іншу вакантну посаду. На підприємстві діє колективний договір, згідно якого у випадку звільнення з підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги. 18 червня 2018 року позивач звернувся з заявою до відповідача з вимогою виплатити грошову допомогу, що свідчить про наявність у діях позивача прямого умислу звільнитися за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підприємство виплатило ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 284 849 грн. 07 коп. Вказані обставини підтверджують обізнаність позивача щодо законних підстав скорочення його посади, відсутність будь-яких претензій з його сторони щодо звільнення на момент самого звільнення та небажання продовжувати працювати на підприємстві. Відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 20 лютого 2019 року справі № 359/8899/17.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що позивач звертався до відповідача щодо надання йому вичерпного переліку вакансій із зазначенням вакантної посади заступника директора з адміністративно-господарських питань, на яку він міг також претендувати та писати заяву. Відповідач всупереч вимогам закону не надав таку інформацію відповідачу, що було обмеженням прав відповідача. Позивачу було вперше надано перелік вакантних посад, а не повторно. При повідомленні про скорочення позивачеві було надано тільки новий штатний розпис. Наказ про звільнення позивача було прийнято з порушенням норм трудового законодавства, про що зроблено відповідні висновки судом першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно наказу № 137/о від 17 березня 2015 року ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника директора з аеронавігації Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

Наказом № 513/о від 17 липня 2017 року ОСОБА_1 призначений на посаду першого заступника директора Украероруху (а.с.34, Т.1).

Наказом № 43 від 31 січня 2018 року було введено в дію з 01 лютого 2018 року оновлену організаційну структуру Украероруху та штатний розпис керівного складу підприємства (а.с.123, Т.1).

08 лютого 2018 року ОСОБА_1 отримав попередження про наступне вивільнення відповідно до наказу Украероруху від 31 січня 2018 року № 43 «Про введення в дію оновленої організаційної структури Украероруху» (а.с.36, Т.1).

12 березня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву директору Украероруху про переведення його на вакантну посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху (а.с.129, Т.1).

20 березня 2018 року директор Украероруху надіслав до Міністерства інфраструктури України клопотання про погодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху.

23 квітня 2018 року ОСОБА_1 повторно надано пропозицію працевлаштування із переліком інших вакантних посад по підприємству.

Наказом № 358/о від 27 квітня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 02 травня 2018 року за скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.53, Т.1).

02 травня 2018 року ОСОБА_1 ознайомлено із наказом № 358/о від 27 квітня 2018 року про звільнення на підставі ч.1 ст 40 КЗпП України.

Наказом № 639/о від 19 липня 2018 року внесено зміни до наказу № 358/о від 27 квітня 2018 року, а саме п. 1 викладено в такій редакції, зокрема, « ОСОБА_1 , першого заступника директора з операційних питань Украероруху, звільнено з роботи 19 липня 2019 року за скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України» (а.с.54, Т.1).

31 липня 2018 року ОСОБА_1 ознайомлено із наказом № 639/о від 19 липня 2018 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 43 Конституцією України, ст. 40, 235 КЗпП України.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначає, що з 17 липня 2017 року він обіймав посаду першого заступника директора Украероруху. З 02 травня 2018 року вказана посада була скорочена.

З матеріалів справи вбачається, що 08 лютого 2018 року позивач отримав попередження про наступне вивільнення. Позивачу було надано новий штатний розпис керівного складу апарату управління Украероруху від 30 січня 2018 року. 12 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою та просив перевести його на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху. Вказана посада входила до штатного розпису, який введений в дію з 01 лютого 2018 року, і була вакантною(а.с.127, Т.1).

У пункті 7.8 Статуту Державного підприємства обслуговування повітряного руху України зазначено про те, що всі заступники директора підприємства, керівник юридичної служби, головний бухгалтер, керівник уповноваженого підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції призначаються на посаду та звільняються з посади директором підприємства за попереднім погодження з Уповноваженим органом управління. Уповноваженим органом управління є Міністерство інфраструктури України (п. 1.1 Статуту).

У пункті 8.11 Статуту зазначено, що Уповноважений орган управління погоджує призначення на посади та звільнення з посад заступників директора підприємства, головного бухгалтера, керівника юридичної служби, керівника уповноваженого підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції.

30 березня 2018 року директор Державного підприємства обслуговування повітряного руху України направив у Міністерство інфраструктури України клопотання про погодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху (а.с.130, Т.1).

Однак, не дочекавшись відповіді Міністерства інфраструктури України 12 квітня 2018 року відповідач направив йому інше клопотання, в якому просив погодити кандидатуру ОСОБА_2 на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху.Після отримання вказаного клопотання Міністерство інфраструктури України погодило призначення ОСОБА_2 на вказану посаду за умови дотримання вимог законодавства.

У листі від 06 серпня 2018 року Міністерство інфраструктури України повідомило адвоката Гуцана Р.В. Клименко К. про те, що воно не приймало рішення щодо погодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху, оскільки листом від 12 квітня 2018 року на зазначену посаду було запропоновано іншу кандидатуру (а.с.200, Т.1).

Таким чином, за відсутності відповіді Міністерства інфраструктури України на лист від 30 березня 2018 року, направляючи клопотання від 12 квітня 2018 року про погодження кандидатури ОСОБА_2 на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху, відповідач фактично відкликав попереднє клопотання, яке стосувалося працевлаштування ОСОБА_1 , чим порушив право позивача на зайняття іншої вакантної посади, яка була йому запропонована та на яку він погодився.

Крім того, Міністерство інфраструктури України не погоджувало звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з операційних питань, як того вимагають положення Статуту підприємства (а.с.204, Т.1).

У відзиві на позовну заяву відповідач вказував на те, що 24 січня 2018 року Міністерство інфраструктури України, погоджуючи оновлену організаційну структуру автоматично погодило скорочення посади першого заступника директора підприємства, а підприємство, направивши на погодження проект оновленої організаційної структури дотрималося вимог положень Статуту, як в частині погодження структури, так і в частині погодження скорочення вищезазначеної посади.

Однак, погодження Уповноваженою особою управління оновленої організаційної структури не звільняє відповідача від виконання ним положень п. 7.8 Статуту. Таке погодження стосується діяльності всього підприємства в цілому та є відмінним від погодження щодо звільнення конкретного працівника з роботи.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що ним повторно було надано позивачу пропозицію працевлаштування з усіма вакантними посадами на підприємстві. Однак, ОСОБА_1 не подавав інших заяв щодо працевлаштування. Без волевиявлення працівника роботодавець не міг з власної ініціативи перевести його на іншу посаду.

Посилання відповідача на вказані обставини не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки під час звільнення позивача з роботи Державним підприємством обслуговування повітряного руху Українибуло порушено процедуру звільнення, яка передбачена п. 7.8 та 8.11 Статуту, що є безумовною підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі. Отже, повторне надання відповідачем позивачу списків вакантних посад на підприємстві ніяким чином не спростовують доводів позивача щодо незаконності його звільнення через порушення роботодавцем процедури.

Крім того, жодних доказів відмови позивача від переведення на будь-яку іншу посаду на підприємстві з числа запропонованих відповідач суду не надав.

Доводи апеляційної скарги в частині переважного права на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки на момент коли сам відповідач запропонував ОСОБА_1 вакантну посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху, нікому з працівників зазначена посада не пропонувалась і громадянин ОСОБА_2 звернувся до відповідача з заявою про призначення його на цю посаду після того, як відповідне клопотання про погодження позивача на цій посаді вже було направлено до Міністерства інфраструктури України.

Також у матеріалах справи міститься службова записка ОСОБА_1 від 27 квітня 2018 року, у якій він просив повідомити чи надходило погодження Міністерства інфраструктури України щодо призначення позивача на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування або погодження на звільнення його з посади першого заступника директора з операційних питань (а.с.48, Т.1). Тобто, позивач був зацікавлений у переведенні його на вказану посаду, яку йому запропонували і про що він просив у своїй заяві відповідача, який, у свою чергу, повинен був вирішити дане питання у встановленому законом порядку з дотриманням відповідної процедури, тобто, після отримання відповіді Міністерства інфраструктури України.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач вказує на те, що позивач звернувся до підприємства з заявою про виплату йому грошової допомоги при скороченні штату, що свідчить про наявність у позивача прямого умислу звільнитися за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідач виплатив позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 284 849 грн. 07 коп. Отримання ОСОБА_1 грошової допомоги підтверджує його обізнаність щодо законних підстав скорочення його посади, відсутність будь-яких претензій з його сторони щодо звільнення на момент самого звільнення та небажання продовжувати працювати на підприємстві.

У даному випадку виплата одноразової допомоги передбачена колективним договором і ніяким чином не засвідчує бажання позивача звільнитися і не свідчить про дотримання вимог закону роботодавцем під час звільнення позивача.

Посилання Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на постанову Верховного Суду від 20 лютого 2019 року справі № 359/8899/17 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у даній справі судом досліджувалися питання щодо надання переліку вакантних посад працівнику, що вивільняється, щодо переважного права на залишення на роботі та процедура призначення працівників. Однією з підстав позову ОСОБА_1 є порушення порядку звільнення працівника, що визначений статутом підприємства.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції вірно встановив факт порушення відповідачем процедури звільнення позивача з посади, визнав незаконним та скасував наказ про звільнення, поновивши ОСОБА_1 на посаді та стягнувши на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду та витрати на правову допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач не оспорював розмір стягнутих з нього коштів, в тому числі, і розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду та витрат на правову допомогу, посилаючись виключно на відсутність підстав до поновлення позивача на роботі.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав до задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 19 вересня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.