ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 642/1978/17

Провадження № 22-ц/818/3987/19

Категорія: земельні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 03 червня 2019 року у складі судді Пашнєва В.Г.,

у цивільній справі №642/1978/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Харківська міська рада про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення меж земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення меж земельної ділянки,-

встановив:

21.04.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом відновлення меж земельної ділянки за зазначеною адресою та зобов`язати ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 поновити знесену огорожу №2 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що є власником 13/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Яновою О.Є., р.№ 2928, та власником 87/100 частин зазначеного житлового будинку, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 грудня 2012 року, посвідченого 2 ХДНК, р.№3-641, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №84299194 від 05.04.2017 року. Зазначений житловий будинок також є його постійним місцем проживання. На земельній ділянці площею 721 кв. м за адресою розташування вказаного вище житлового будинку знаходяться житловий будинок літ.А-1 з прибудовами, загальною площею 50,2 кв.м, житловою площею 28,5 кв.м, житловий будинок літ.Б-1 з прибудовами, загальною площею 79,1 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, та надвірні будівлі: сараї літ. В, О, К, льох літ. З, вбиральня літ. Ж, гараж літ.И, огорожа № 2-4, замощення №1. З 1955 року площа земельної ділянки, її межі, розташування огорожі не змінювалося.

Житловий будинок по АДРЕСА_2 , який межує з належним позивачу домоволодінням, зареєстрований по праву власності наступним чином: 44/100 частин - за ОСОБА_5 , 56/100 частин на праві спільної сумісної власності - за ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

02 квітня 2017 року, під час його відсутності, власниками житлового будинку по АДРЕСА_2 , була знесена огорожа №2 та пересунута її частина вглиб земельної ділянки позивача.

Позивач вважає дії відповідачів протиправними, які порушують його законні права та інтереси, зменшують загальний розмір належної йому земельної ділянки та ускладнюють обслуговування будівель, які зареєстровані за ним по праву власності.

26 квітня 2017 року відкрито провадження у справі та забезпечено позов за заявою ОСОБА_1 шляхом заборони: власникам житлового будинку АДРЕСА_2 , а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та будь-яким особам здійснення будівельних робіт та будь-яких дій стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а саме знесення, перенесення, встановлення огорожі, міжових знаків, зменшення розміру земельної ділянки та Управлінню Держгеокадастру у м.Харків Харківської області здійснення будь-яких дій та видачу будь-яких документів, в тому числі на присвоєння кадастрового номеру, стосовно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .

15.08.2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання власника сусіднього домоволодіння по АДРЕСА_1 знести житлову прибудову «Б1-1», димохідну трубу та вигрібну яму.

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що вона разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 є співвласниками частки у розмірі 56/100 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Частка в розмірі 44/100 до цього часу зареєстрована за ОСОБА_5 , що помер помер 7-8 років тому. Зазначений будинок межує з будинком АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

На земельній ділянці ОСОБА_1 зведена житлова прибудова, яка у технічному паспорті на його домоволодіння позначена літерою «Б1-1». На думку ОСОБА_8 ОСОБА_1 використовуючи відсутність огорожі між земельними ділянками, діючи в порушення приписів Державних будівельних норм «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України (ДБН 79-92), затверджених наказом Держбуду України від 24 березня 1992 року №37 для будівництва зазначеної будівлі, вийшовши за межі своєї земельної ділянки, приблизно на 0,8 метрів, частково використавши земельну ділянку ОСОБА_8 , площею приблизно 2,4 м. кв. та створив тим самим перешкоди їй у користуванні її земельною ділянкою.

Крім того, ОСОБА_1 збудував на своїй земельній ділянці, але впритул до земельної ділянки ОСОБА_8 вигрібну яму. Таке розташування вигрібної ями також створює ОСОБА_9 перешкоди у користуванні її земельною ділянкою, що виражається в істотному погіршенні умов проживання в будинку, оскільки близькість вигрібної ями від будинку призводить до постійних витоків нечистот, відчуття на території будинковолодіння нестерпного смороду, які створюють токсичні випарування від вигрібної ями. Вважає, що ОСОБА_1 порушені приписи п.п. 2.22 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених Наказом МОЗ України №2 від 17.03.2011 року, зареєстрованому в МЮ України 5 квітня 2011 року за № 457/19195 .

Ухвалою суду від 15.08.2017 року зустрічний позов ОСОБА_8 об`єднаний в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 03 червня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_8 залишені без задоволення.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим, та прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права та просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким зобов`язати співвідповідачів усунути перешкоди у користуванні домоволодінням та земельною ділянкою позивача за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом відновлення меж земельної ділянки, а саме: демонтувати самовільно встановлений паркан, поновити колишню межу шляхом встановлення нового належного паркану з якісного шиферу на відстані в середньому на 0,80 м від будівлі за їх рахунок не пізніш, чим через місяць після набрання рішення законної сили; стягнути з співвідповідачів судові витрати: судовий збір у сумі 2126, 60 грн. (974 гри. - за подачу позовної заяви, 1152,60 грн. - за подачу апеляційної скарги); витрати на провадження експертизи у сумі 3118,21 грн., витрати на правничу правову допомогу у сумі 25 000 грн. А також, винести на адресу Ленінського районного суду м. Харкова щодо судді Пашнєва В..Г. окрему ухвалу,.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що факт самовільного захоплення ОСОБА_3 частини земельної ділянки шириною приблизно 0,60 м в середньому шляхом демонтування шиферного паркану та встановлення нової огорожі на бутобетоном фундаменті, достовірно підтверджений у суді показаннями позивача ОСОБА_10 як свідка, свідком ОСОБА_11 , висновком експерта та фотозйомкою.

Крім того, скаржник зазначає, що в матеріалах справи наявний акт встановлення (відновлення) та погодження меж земельної ділянки від 03.07.2006 року складений ОСОБА_12 , ОСОБА_19., ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та начальником відділу державного земельного кадастру Харківського управління земельних ресурсів Шаповаловим A.M., що наданий позивачем (а.с. 167-168). Однак суд першої інстанції не взяв його до уваги, хоча, відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. А згідно із статтею 107 ЗК України у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Таким чином, на думку скаржника, в судовому засіданні позивачем беззаперечно доведено, що між попередніми користувачами спірних земельних ділянок га іншими суміжними землекористувачами ще 13 років тому був встановлений документально фактичний порядок користування земельними ділянками, межі якого відповідали межам, визначеним у технічних паспортах землекористувачів. Суміжними землекористувачами претензій при встановленні меж не було, про що вони підписались в акті.

Скаржник зазначає, що співвідповідачі жодного разу та ніяким чином не заперечували проти вимог позивача. Тому, на думку скаржника, вимога позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення колишніх меж земельної ділянки підлягає безумовному та беззаперечному задоволенню.

Скаржник зазначає, що правовстановлюючих документів на земельні ділянки сторони не мають, тому як такі земельні ділянки перебувають у комунальній власності Харківської міської ради.

Однак, на думку скаржника суд першої інстанції вірно вирішив відмовмити у задоволені зустрічного позову.

Таким чином, на думку скаржника, порушення норм процессуального права та неправильне застосування норм матеріального права свідчить про умисне порушення суддею основоположного принципу цивільного судочинства - верховенства права, і є підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності й винесення окремої ухвали (ст. 385 ЦПК України).

Учасники справи відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подали.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 03 червня 2019 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_8 не оскаржено, а тому колегія суддів не переглядає рішення у вказаній частині.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 19, 274, 368, 369 ЦПК України, зважуючи на відсутність обґрунтованих клопотань про наявність підстав для зміни встановленого ухвалою суду порядку апеляційного перегляду справи, розглядає справу за апеляційною скаргою в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку недоведеністю обставин, які мають значення для справи на які посилався ОСОБА_1 , як на підставу вимог в тому числі і щодо меж земельної ділянки та їх порушення відповідачем.

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої та сьомої статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вищевказані положення також кореспондуються із положеннями статті 78 ЗК України, згідно якої право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до частини третьої статті 79 ЗК України право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Частинами першою та другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до вимог частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

За змістом частини першої статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно з частиною другою статті 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є власником 13/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Яновою О.Є., р.№ 2928, та власником 87/100 частин зазначеного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 грудня 2012 року, посвідченого 2 ХДНК, р.№3-641, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №84299194 від 05.04.2017 року. ( а.с. 7-15)

Житловий будинок по АДРЕСА_2 , який межує з належним ОСОБА_1 домоволодінням, зареєстрований на праві власності наступним чином: 44/100 частин - за ОСОБА_5 ( який помер), 56/100 частин на праві спільної сумісної власності - за ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( а.с. 5-6)

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 721 кв. м за адресою розташування вказаного вище житлового будинку знаходяться житловий будинок літ.А-1 з прибудовами, загальною площею 50,2 кв.м, житловою площею 28,5 кв.м, житловий будинок літ.Б-1 з прибудовами, загальною площею 79,1 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, та надвірні будівлі: сараї літ. В, О, К, льох літ. З, вбиральня літ. Ж, гараж літ.И, огорожа № 2-4, замощення №1. ( а.с. 16-27).

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 в позовні заяві просив усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом відновлення меж земельної ділянки за зазначеною адресою та зобов`язати ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 поновити знесену огорожу №2 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Уточнення до позовної заяви ОСОБА_1 до суду першої інстанції не подавав.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.08.2017 року у справі була призначена будівельно-технічна експертиза.

З висновку судової земельно-технічної експертизи № 16292 від 22.12.2018 року вбачається, що встановити «Чи має місце порушення землекористування, зокрема порушення меж та накладення земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_1 , користувачем якої є ОСОБА_18 та земельної ділянки по АДРЕСА_2 , землекористувачами якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідно до правовстановлюючих документів, земельно-кадастрової документації на ці земельні ділянки? не надається можливим з приводу не надання правовстановлюючих документів та земельно-кадастрової документації на ці земельні ділянки.

Також висновком судової земельно-технічної експертизи № 16292 від 22.12.2018 року встановлено, що «на підставі порівняльного аналізу меж земельної ділянки АДРЕСА_1 невідповідність фактичних меж земельної ділянки № 75 даним інвентаризаційної справи не встановлена. На підставі порівняльного аналізу меж земельної ділянки № АДРЕСА_2 невідповідність фактичних меж земельної ділянки № АДРЕСА_2 даним інвентаризаційної справи не встановлена.

При обстеженні земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 встановлено, що частина огорожі демонтована, а саме: вздовж житлового будинку літ. "Б-1" по АДРЕСА_1 .

При вивченні інвентаризаційної справи на земельну ділянку АДРЕСА_1 , відстань від стіни житлового будинку літ. "Б-1" до межі земельної ділянки № АДРЕСА_2 0,80м. Тобто, межа між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 повинна проходити на відстані від стіни житлового будинку літ. "Б-1" на 0,80м.

На підставі зазначеного вище слідує, що розташування окремо стоячого димоходу до житлової прибудови літ. "Б1-1" здійснено в межах земельної ділянки АДРЕСА_1 .»

Відповідно до ч.ч.1.2 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, - будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Відповідно до статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

За змістом пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Згідно із пунктом 2.1 вищевказаної Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.3 вищезгаданої Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Отже, за змістом статті 55 Закону України «Про землеустрій», межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду зробив правовий висновок про те, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що судом першої інстанції безпідставно було відхилено посилання на акт встановлення (відновлення) та погодження меж земельної ділянки від 03.07.2006 року, якими на думку скаржника підтверджується порушення його прав.

Цим та іншим доводам ОСОБА_1 суд першої інстанції надав належну правову оцінку, апеляційна скарга висновків суду не спростовує.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Вирішуючи клопотання про постановлення окремої ухвали відносно судді, який ухвалював оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції виходить із положень ч. 10 ст. 262 ЦПК України, якою передбачено право (а не обов`язок) суду вищої інстанції на постановлення окремої ухвали та відмовляє у задоволенні відповідного клопотання, у зв`язку з тим, що колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 03 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 20 вересня 2019 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина