Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/6232/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Білоцерківського районного територіального центру надання соціальних послуг

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

в складі судді Ярмола О.Я.

від 01 березня 2019 року

у справі №357/1630/19 Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до Білоцерківського районного територіального центру надання соціальних послуг

про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

12 лютого 2019 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що його з порушенням трудового законодавства звільнено з роботи з підстав, передбачених пунктом 6 статті 36 КЗпП України, звернувся до суду з позовом, уточненим в подальшому, до Білоцерківського районного територіального центру надання соціальних послуг (далі - Білоцерківський РТЦ, Центр) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ №69к від 01.11.2018 про звільнення з роботи ОСОБА_1

Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія Білоцерківського РТЦ та стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14 005,12 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що висновки суду про незаконне звільнення позивача з роботи з підстав, що останньому доручено роботу, що не відповідає його спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеної трудовим договором, не відповідають фактичним обставинам справи. Судом неправильно застосовано положення ст. 32 КЗпП України та не застосовано норму матеріального права, яка підлягала застосуванню до даних правовідносин - п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також, як на підставу скасування рішення суду вказував на те, що суд в порушення ст. 222 ЦПК України в судовому засіданні не обговорив клопотання відповідача про відмову в задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, а також не досліджував обставини поважності пропуску такого строку, заявлені позивачем. Суд дійшов помилкового висновку про поважність, наведених позивачем підстав для поновлення пропущеного строку на звернення до суду з даним позовом.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.03.2019 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на посаді водія в Білоцерківському РТЦ. З метою економії бюджетних коштів на підприємстві відбулися зміни в організації виробництва та праці, а саме скорочено посади сторожів, посади водіїв залишилися незмінними. За наявності в Центрі двох посад водіїв, відповідачем видано наказ, відповідно до якого до посадової інструкції водія ОСОБА_1 внесено додаткові посадові обов'язки щодо прибирання території та проведення ремонтну систем освітлення, водопостачання та каналізаційної системи, дверей, вікон і меблів. У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не погодився із змінами посадових обов'язків, останнього попереджено про наступне звільнення, у зв'язку з незгодою щодо змін істотних умов праці, та через два місяці після попередження звільнено.

Встановлені судом обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, згідно наказу №19-к від 06 квітня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу в Білоцерківський районний територіальний центр надання соціальних послуг на посаду водія автотранспортних засобів (з робочим обсягом двигуна понад 1.8 до 3.5 л. - 3 тарифний розряд).

21 лютого 2018 року Білоцерківською районною державною адміністрацією у Київській області видано розпорядження №87 «Про затвердження плану заходів щодо наповнення місцевих бюджетів Білоцерківського району, вишукання додаткових джерел надходжень до бюджетів, дотримання жорсткого режиму економії бюджетних коштів та посилення фінансово-бюджетної дисципліни у 2018 році».

На підставі вищевказаного розпорядження №87 зі штатного розпису Центру виключено сім штатних одиниць сторожів, до функціональних обов'язків яких входило прибирання прилеглої до будівлі Центру території; внесено зміни лише до посадової інструкції водія ОСОБА_1, а також внесено зміни в штатний розпис.

Згідно штатного розпису станом на 01.09.2018 в Центрі наявні 2 посади водія.

Наказом Центру №39о від 31 серпня 2018 року внесено зміни в посадову інструкцію водія ОСОБА_1 з 01.09.2018. Наказ видано у зв'язку зі скороченням посад сторожів з 01.09.2018 та з виробничою необхідністю, віднесено до посадових обов'язків водія ОСОБА_1 додаткові функції по прибиранню прилеглої території та ремонтних робіт, не пов'язаних з керуванням та обслуговуванням автомобілем.

03 вересня 2018 року Білоцерківським РТЦ складено Акт №1, яким встановлено, що ОСОБА_1 запропоновано залишатись на посаді водія транспортних засобів та додатково виконувати функції по прибиранню прилеглої території.

ОСОБА_1 відмовився виконувати додаткові функції по прибиранню прилеглої території.

03 вересня 2018 року Білоцерківським РТЦ видано наказ №41о, яким зобов'язано інспектора з кадрів ОСОБА_2, у відповідності до вимог ст. 32, п. 6 ст. 36 КЗпП України попередити водія автотранспортних засобів ОСОБА_1 про звільнення через два місяці, через відмову від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

На підставі наказу № 69к від 01.11.2018 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади водія, у зв'язку з відмовою від продовження роботи із зміною істотних умов праці, відповідно до ст. 32 та п. 6 ст. 36 КЗпП України, з 07.11.2018.

Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи відбулося без дотримання вимог трудового законодавства, у зв'язку з чим дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

За приписами частин третьої та четвертої статті 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

З аналізу вказаних положень закону вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що роботодавець має право на зміну істотних умов праці з підстав, передбачених трудовим законодавством.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду, що за наявності правових підстав для поновлення позивача на посаді, оскільки зміни істотних умов праці ОСОБА_1 відбулися з порушенням закону.

Так, при зміні істотних умов праці, посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору - розмір оплати праці, тривалість робочого часу, режим роботи тощо.

Як вбачається з матеріалів справи директором Білоцерківського районного територіального центру надання соціальних послуг затверджено посадову інструкцію безпосередньо водія ОСОБА_1 в новій редакції від 31.08.2018, згідно якої до функціональних обов'язків водія було додатково додано наступні обов'язки: забезпечувати дотримання належного стану приміщень територіального центру та створювати умови для ефективної роботи працівників; постійно слідкувати за витратою електроенергії згідно лічильника №Д 3830788. В приміщеннях адміністрації територіального центру проводити заміну електролампочок; здійснювати дрібний ремонт системи освітлення, водопостачання та каналізаційної системи, дверей, вікон та меблів; слідкувати та утримувати до належного стану прибудинкову територію (косить траву, чистити сніг, підмітати, прибирати та виносити сміття).

З наведеного слідує, що фактично відбулося об'єднання функціональних обов'язків за декількома посадами, а саме посад водія та прибиральника, тобто має місце суміщення посад.

Наведені обставини свідчать про те, що ознайомити ОСОБА_1 із додатковими обов'язками за іншою посадою, зокрема прибиральника, відповідач зобов'язаний був шляхом видання наказу про суміщення посад водія та прибиральника, а не шляхом доповнення посадової інструкції додатковими функціональними обов'язками, що стосуються лише водія ОСОБА_1, тоді як згідно штатного розпису від 01.09.2018 в Центрі наявні дві посади водія.

За приписами частин 3, 4 статті 32 КЗпП України роботодавець має право допустити зміну істотних умов праці шляхом суміщення професій.

Однак, матеріали справи не містять доказів, що відповідачем видавався наказ відносно ОСОБА_1 про суміщення посад водія та прибиральника.

Крім того, сам факт внесення до посадової інструкції водія обов'язків, непритаманних для кваліфікаційної характеристики цієї посади є незаконним.

Так, документом, в якому визначено конкретні завдання та обов'язки працівника, його права та відповідальність, є посадова (робоча) інструкція.

Посадові (робочі) інструкції складаються на основі кваліфікаційних характеристик посад, які наведені в Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників (далі - Довідник).

Структуру та зміст посадових інструкцій визначено Загальними положеннями Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників (ДКХП), вміщеними до Випуску 1 ДКХП, затвердженого наказом Мінпраці від 29.12.2004 №336.

Так, посадові інструкції складаються із розділів: «Загальні положення»; «Завдання та обов'язки»; «Права»; «Відповідальність»; «Повинен знати»; «Кваліфікаційні вимоги»; «Взаємовідносини (зв'язки) за посадою».

З аналізу цих розділів вбачається, що структурою посадової інструкції не передбачено розділу, в якому зазначалися б умови укладання (вид) трудового договору за сумісництвом.

Посадова (робоча) інструкція складається на посаду (професію), передбачену у штатному розписі, а не на конкретну особу, яка буде обіймати цю посаду.

Тому у розділі «Кваліфікаційні вимоги» посадової (робочої) інструкції відповідної посади (професії) вимоги до освіти та освітньо-кваліфікаційних рівнів мають відповідати вимогам кваліфікаційної характеристики цієї посади (професії).

Таким чином, при складанні посадової (робочої) інструкції роботодавець не може змінювати кваліфікаційні вимоги до посади (професії) щодо освіти (відповідного напряму підготовки), які передбачені кваліфікаційною характеристикою цієї посади (професії).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач фактично вніс доповнення до посадової інструкцій водія інформацією про роботу на посаді на умовах сумісництва (в порядку суміщення посад).

Оскільки сумісництво - це виконання працівником роботи за іншою посадою на умовах окремого трудового договору, то при укладанні трудового договору на умовах сумісництва працівника необхідно ознайомити з посадовою інструкцією за посадою.

Суміщення - виконання працівником поряд зі своєю основною роботою, що обумовлена трудовим договором, додаткової роботи за іншою посадою.

За наведених обставин, внесення відповідачем доповнення до посадової інструкції водія інформації про виконання роботи, яка відноситься до обов'язків працівника на іншій посаді, є неправомірним.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов правильного висновку, що звільнення позивача відбулося без дотримання вимог трудового законодавства.

Як зазначалось вище ОСОБА_1 звільнено з роботи, у зв'язку з відмовою від продовження роботи із зміною істотних умов праці, відповідно до ст. 32, п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовом позивач не доводив обставини його звільнення з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема звільнення з підстав скорочення чисельності або штату працівників, а відтак судом першої інстанції дані обставини і не встановлювалися.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення позивача на посаді.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також позивачем рішення суду щодо часткового задоволення цих позовних вимог не оскаржувалося, то рішення суду в цій частині у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для поновлення пропущеного позивачем строку на звернення до суду з даним позовом.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення, вирішуючи питання про поновлення позивачу строку на звернення до суду з даним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем в письмовій заяві причини є поважними, зокрема судом встановлено, що ОСОБА_1 вчиняв активні дії щодо відновлення свого порушеного права, а саме раніше звертався до суду з позовом, який залишено без розгляду за його заявою у зв'язку з правовою необізнаністю щодо викладу предмету позову в позовній заяві.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов, з яким ОСОБА_1 раніше звертався до суду за захистом свого порушеного трудового права, залишено без розгляду за його ж заявою, не спростовує висновків суду про важність причин пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним позовом та не може бути підставою для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки відповідач помилково ототожнює поняття строку позовної давності, передбаченого ст. 267 ЦК України, та строку звернення до суду з позовом, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Білоцерківського районного територіального центру надання соціальних послуг - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай