КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/5234/2019 Головуючий в 1 інстанції - Коваленко О.М.
Унікальний № 376/2748/18 Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Панченка М.М.

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Сквирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на рішення Сквирського районного суду Київської області від 13 грудня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи: Сквирське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області, Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року заявник ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт того, що заявник, ОСОБА_2 з 07.06.1986 року по 13.06.1986 року включно перебував у відрядженні в м. Прип'яті Київської області, де працював на автобусі марки ЛАЗ-697, а тривалість його робочого дня за час відрядження щоденно становила 20 годин 30 хвилин в зоні відчуження.

В обґрунтування вимог заяви зазначав, що він має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та відноситься до першої категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (посвідчення серії НОМЕР_1 від 21.06.2007 року).

Заявник вказував, що з 26.12.1972 року по 01.03.2000 року він перебував у трудових відносинах зі Сквирським АТП 11033, правонаступником якого згодом стало ВАТ «Сквира-Авто», де працював на посаді водія.

Після вибуху на Чорнобильській АЕС, заявник з основного місця роботи був відряджений до зони відчуження, де в складі невоєнізованого формування автотранспортної служби ЦО Сквирського району від Сквирського АТП 11033 у період часу з 07.06.1986 року по 13.06.1986 року був задіяний у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Зокрема, 07.06.1986 року заявника разом з іншим працівником Сквирського АТП 11033, було направлено у відрядження до м. Прип'ять Київської області, де він виконував роботи з перевезення вахт працівників, задіяних у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Працював на автобусі марки ЛАЗ-697.

Ніяких довідок про тривалість робочого часу, як і довідок про підвищений розмір заробітної плати за час роботи в м. Прип'яті не видавали, внаслідок чого ТОВ «Сквира-Авто» було видано довідку про заробітну плату Заявника за роботу в зоні відчуження № 55 від 15.08.2007 року з врахуванням 6-ти відпрацьованих Заявником годин в зоні відчуження, замість належних 20 годин 30 хвилин, оскільки на підприємстві не було в наявності документів на підтвердження кількості відпрацьованого часу в зоні відчуження.

Встановлення місця виконання робіт, періоду та тривалості робочого часу в зоні відчуження необхідно заявнику для отримання нової довідки про заробітну плату за роботу в зоні відчуження згідно ч.4 ст.15 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та подальшого перерахунку пенсії за даною довідкою.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 13 грудня 2018 року заяву задоволено у повному обсязі та встановлено факт того, що ОСОБА_2 з 07.06.1986 року по 13.06.1986 року включно перебував у відрядженні в м. Прип'яті Київської області, де працював на автобусі марки ЛАЗ-697, а тривалість його робочого дня за час відрядження щоденно становила 20 годин 30 хвилин в зоні відчуження.

В поданій апеляційній скарзі Сквирське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області просить рішення суду першої інстанції скасувати, як ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити у повному обсязі.

Скаржник послався на те, що заявник не надав належних та достатніх доказів на підтвердження того факту, про встановлення якого просив ОСОБА_2. Крім того, зазначав, що встановлення юридичних фактів щодо перебування осіб в зоні відчуження не передбачене чинним процесуальним законодавством.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, колегія суддів дійшла висновку скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та віднесений до 1-ї категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується копією Посвідчення серії НОМЕР_1 від 21.06.2007 року /а.с. 1/.

Крім того, ОСОБА_2 з 07.06.1986 року по 13.06.1986 року перебував у трудових відносинах зі Сквирським АТП 11033, правонаступником якого згодом стало ВАТ «Сквира-Авто», де працював на посаді водія, що підтверджується копією довідки №56 від 15.08.2007 року /а.с.14/.

Внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС заявник з основного місця роботи був відряджений до зони відчуження, де в складі невоєнізованого формування автотранспортної служби Цивільної оборони Сквирського району від Сквирського АТП 11033 у період часу з 07.06.1986 року по 13.06.1986 року був задіяний у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, тобто в пік активної фази ліквідації наслідків техногенної катастрофи. Облік робочого часу у той період в зоні аварії на Чорнобильській АЕС не вівся.

Відповідно до Протоколу № 7/2008 засідання комісії з питань підтвердження участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони - ОСОБА_2 дійсно брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС у складі територіальних формувань Цивільної оборони служб ЦО з 07 по 13 червня 1986 року.

Вважаючи, що роботодавцем помилково видано довідку про заробітну плату в зоні відчуження з урахуванням відпрацьованих 6 годин замість 20 годин 30 хвилин щоденно, ОСОБА_2 звернувся до суду з даною заявою про встановлення факту його перебування у відрядженні в м. Прип'ять(в зоні відчуження) та факту тривалості його робочого дня у спірний період.

Задовольняючи вимоги заяви у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з доведеності заявником відповідного юридичного факту та можливістю встановлювати такий факт у судовому порядку.

Проте, колегія суддів у повному обсязі з таким висновком погодитися не може.

Згідно ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною першою ст. 315 ЦПК України встановлено перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку.

Між тим, відповідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, згідно із ст. 293, ч. 2 ст. 315 ЦПК України для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»(далі по тексту - Постанова), суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Зі змісту заяви ОСОБА_2 слідує, що останній просить встановити факт його перебування в зоні відчуження та факт тривалості його робочого дня в період з 07.06.1986 року по 13.06.1986 року.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 р. у відповідності із Законом «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і затвердженим на підставі цього Закону Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 р. порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, посвідчення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС може видаватись на підставі рішення суду про встановлення факту безпосередньої участі в будь-яких роботах за певний період (визначений законодавством), пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження, в тому числі в проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також у роботах на діючих пунктах санітарної обробки людей і дезактивації техніки. Інші питання визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, вирішуються на підставі відповідних документів, а спірні питання розв'язуються комісіями при виконкомах Київської і Житомирської обласних Рад народних депутатів і при Міністерстві у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Тобто, указаним положенням передбачено право суду встановлювати юридичні факти безпосередньої участі осіб у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, у випадку, якщо метою встановлення такого факту є подальша видача посвідчення особі з наданням їй відповідного статусу.

Разом з тим, з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 вже має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та відноситься до першої категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (посвідчення серії НОМЕР_1 від 21.06.2007 року).

Будь-які інші спірні питання визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в силу зазначених вище положень, вирішуються відповідними Комісіями, зокрема, Комісією зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку про те, що судами в порядку ст.ст. 293,315 ЦПК України не можуть розглядатися заяви про встановлення факту перебування в зоні радіоактивного впливу, як і заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Встановлення юридичного факту, про який просить заявник, підлягає зазначеним вище спеціально створеним органом (комісією), а відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, визначеному чинним законодавством.

Так само, заявник має право на оскарження у встановленому законом порядку дій чи бездіяльності УПФУ щодо відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства

З огляду на викладене вище, судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі, у зв'язку з тим, що юридичний факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає встановленню в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.255, 294, 315, 374, 377, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сквирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області задовольнити частково.

Скасувати рішення Сквирського районного суду Київської області від 13 грудня 2018 року, а провадження у справі закрити.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25 квітня 2019 року

Суддя-доповідач

Судді