ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/3092/18
Провадження № 22-ц/4820/640/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар - Дубова М.В.,

за участю апелянта та його представника,

представника позивача,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2019 року, суддя Зеленська В.І., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на майно,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання Ѕ частини в Ѕ частині житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; визнання за ним права власності на Ѕ частку Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, 03.08.2007 року за договором купівлі-продажу за спільні кошти було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки в добровільному порядку питання розподілу будинку вирішити неможливо, просив суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 29.01.2019 року позов задоволено. Визнано Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ ідеальну частку Ѕ частини житлового будинку з приналежними надвірними (господарськими) будівлями по АДРЕСА_1 Припинено право спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 704,80 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначила, що суд неправильно встановив фактичні обставини справи, з порушенням вимог процесуального закону провів оцінку доказів та прийшов до помилкового висновку про те, що спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак докази в справі вказують на те, що Ѕ частина будинку була придбана нею виключно за належні їй кошти, тому спірне майно є її особистим майном. Судом безпідставно відхилено її докази щодо пропуску позивачем позовної давності з неповажних причин.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_5 вказав на законність рішення суду першої інстанції, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Апелянт та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали.

Представник позивача в суді проти апеляційної скарги заперечила, погодилася з висновками суду першої інстанції.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2007 року по 04.02.2013 року ними, за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 03.08.2007 року була придбана Ѕ частина житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, оціночна вартість якої становить 33616,52 грн.

Задовольняючи позов суд обґрунтовано виходив з того, що спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки був придбаний спільно сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Доказів, які б вказали на те, що спірне майно придбано за особисті кошти відповідача справа не містить.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружин та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, належним чином дослідивши зібрані у справі докази прийшов до обґрунтованого висновку про те, що Ѕ частина будинку АДРЕСА_1, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Так, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03.08.2007 року, ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_6 Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими по АДРЕСА_1 за ціною 16058 грн. та провела реєстрацію права власності на нерухомість на своє ім'я.

Як вбачається зі змісту письмової розписки ОСОБА_4 05.01.2005 року позичила у ОСОБА_7 10000 грн. на строк до 01.01.2007 року. Ця позика була повернута частинами. Останній платіж по погашенню заборгованості за розпискою був здійснений позичальником в сумі 1500 грн. 21.10.2006 року, тобто ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5

Справа не містить об'єктивних даних щодо того, що саме ці кошти були використані відповідачем на придбання іноземної валюти, яка в подальшому була витрачена ОСОБА_4 на придбання спірного будинку, про що стверджувала остання в суді першої інстанції.

При цьому, як вбачається з матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та встановлення порядку користування приміщеннями будинку, відповідач в письмовому запереченні на позовну заяву в суді першої інстанції вказувала на те, що вона придбала спірну частину будинку в серпні 2007 року за кошти, які позичила у матері, ОСОБА_8 та знайомої ОСОБА_7 (а.с. 80 справи №682/685/14-ц). В той же час, в даній справі відповідач наполягала на тому, що кошти вона позичила лише у ОСОБА_7 на початку 2005 року, які повністю витратила на придбання іноземної валюти, доларів США. Позику ж повністю сплатила частинами, останній платіж був здійснений нею в листопаді 2006 року. На придбання спірного будинку вона використала долари США, які були придбані нею на позичені у ОСОБА_7 гривні.

Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У пункті 15 (абз. 3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Вказаними нормами закону встановлено, що поки не буде порушено право одного з подружжя-співвласника на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, строк позовної давності не розпочинається.

Як було встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_9 з серпня 2007 року і до часу розгляду справи судом першої інстанції постійно проживав без реєстрації у спірному будинку, однак не зареєструвався у зв'язку із запереченням відповідача ОСОБА_10 на проведення реєстрації. Однак сам по собі факт відсутності згоди відповідача на реєстрацію позивача не є доказом порушення його права як співвласника спірного будинку.

При цьому ці обставини не вказують на те, що позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності на спірне майно відразу після розірвання шлюбу в 2013 році або внаслідок подання ним до суду позову про визнання права власності на Ѕ частину будинку в лютому 2014 року. Оскільки ОСОБА_9 продовжував вільно володіти та користуватися будинком, спроб розпорядитися майном не вчиняв, тому доводи апелянта про те, що він був обізнаний про порушення свого права на спірний будинок, починаючи з дати розірвання шлюбу або з дати подання ним до суду позову про визнання права на частину спірного будинку є необґрунтованими.

Необхідно також звернути увагу на ту обставину, що в січні 2014 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про виселення з належної їй частини будинку по АДРЕСА_1 Однак ухвалою Славутського міськрайонного суду від 03.07.2014 року дану позовну заяву було залишено без розгляду на підставі заяви позивача. Ця обставина також вказує на те, що сторони добровільно вирішили спірне питання щодо будинку. ОСОБА_5 за згодою ОСОБА_4 продовжував вільно користуватися будинком, постійно проживав у ньому, як до січня 2014 року, так і після цієї дати.

Не спростовують висновків суду першої інстанції також інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 08.04.2019 року.

Головуючий Судді: