Справа № 343/546/19
Провадження № 22-ц/4808/1046/19
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Долинського районного суду, ухвалене суддею Монташевич С.М. 28 травня 2019 року в м. Долина, повний текст якого виготовлено 31 травня 2019 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 121227,88 грн. за Кредитним договором №б/н від 28.12.2009 року, яка складається з: 7309,04 грн. - заборгованість за кредитом, 113918,84 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом з 28.12.2009 року по 31.01.2018 року.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 28.12.2009 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», як викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік. Розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку. До обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахунках.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 17.02.2019 року має заборгованість 301049,11 грн., яка складається з: 7309,04 грн. - заборгованість за кредитом; 288810,07 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 4930 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Таким чином, заборгованість до стягнення становить 121227,88 грн., яка складається з: 7309,04 грн. - заборгованість за кредитом; 113918,84 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом з 28.12.2009 року по 31.01.2018 року.

На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк» та підставою звернення до суду з позовом.

Просить позов задовольнити.

Рішенням Долинського районного суду від 28 травня 2019 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Вважає його незаконним та таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На його думку, судом не встановлено такої істотної обставини як строк дії картки. Так, відповідачу було надано три кредитні картки, термін дії останньої з яких 07/16.

З матеріалів справи також вбачається, що з моменту укладення кредитного договору ніхто зі сторін не заявив про намір його припинити, така заява банку від позичальника не надходила.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі, враховуючи висновки ВСУ про застосування положень ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України, викладені у постанові від 16.04.2014 р. №6-24цс14, починається із наступного дня після спливу строку дії картки.

З огляду на наведене строк позовної давності спливає 31.07.2019 року, позивач же звернувся до суду з позовом 13.03.2019 року, тобто в межах строку.

Просить скасувати рішення Долинського районного суду від 28 травня 2019 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28.12.2009 року ОСОБА_1 була підписана Заява №131800446, згідно якої він, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, просив відкрити рахунок та оформити на його ім`я кредитку «Універсальна» «30 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом у сумі 500,00 грн., базовою процентною ставкою за кредитом 3% на місяць на залишок заборгованості, номер картки НОМЕР_1 (а.с. 9).

Також позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт (а.с. 9).

До кредитного договору банк додав копії Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» та Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 10-16).

Встановлено також, що позивач виконав взяті на себе за договором зобов`язання, надав відповідачу кредитні кошти, в розмірі встановленому Договором.

Однак, згідно з розрахунком, представленим банком, ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, його заборгованість за період з 28.12.2009 року по 31.01.2018 року становить 121227,88 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 7309,04 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом - 113918,84 грн. (а.с. 5-8).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається із заяви позичальника від 28.12.2009 року та встановлено судом, кошти відповідачем було отримано 28.12.2009 року. Враховуючи умови заяви, відповідачу було видано кредитну картку 28.12.2009 року, номер якої зазначено у заяві, строк її дії не вказано.

З виписки по картковому рахунку відповідача вбачається, що він знімав кредитні кошти, згодом частково погашав заборгованість. Останнє поповнення картки здійснено 22.02.2016 року на суму 70,00 грн. (а.с. 42-47).

В подальшому по картці відбувалися лише нарахування сум за користування кредитом, пені та штрафів.

03.05.2019 року відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності до даних правовідносин (а.с. 35).

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті).

Відповідно до частини четвертої ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі №566/1125/15-ц.

Крім того, згідно правових позицій, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

З матеріалів справи вбачається, що останні дії, спрямовані на сплату заборгованості по кредитному договору №б/н від 28.12.2009 року, ОСОБА_1 вчинив у лютому 2016 року.

Таким чином позивачу про порушення його права стало відомо з моменту невнесення позичальником ОСОБА_1 чергового щомісячного платежу у визначеному тарифами банку розмірами на погашення заборгованості. Однак, з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернувся тільки 19 березня 2019 року.

У зв`язку з наведеним доводи апеляційної скарги щодо звернення до суду в межах строку позовної давності не підтвердилися. Місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просив відповідач у суді першої інстанції.

Такий висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог ґрунтується на принципі верховенства права. Рішення суду є законним та обґрунтованим.

Суд першої інстанції дав належну оцінку вказаним обставинам справи. Підстав для переоцінки доказів у справі апеляційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду від 28 травня 2019 року без змін.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко