Справа № 453/1015/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/811/2549/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м.Львів

Справа № 453/1015/16

Провадження № 22-ц/811/2549/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Фейір К.О.

з участю ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Сколе 18 вересня 2018 року (суддя Ясінський Ю.Є.)

у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним, визнання права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору іпотеки,-

встановив:

ОСОБА_3 звернулась з позовом про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання недійсним договору іпотеки. В обґрунтування позову посилається на те, що 16 липня 1997 року зареєстровано шлюбі між нею та ОСОБА_4 За час шлюбу відповідач на підставі договору дарування від 30 квітня 2009 року придбав земельну ділянку площею 0,03 га, яка розташована у АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. Дана земельна ділянка є предметом договору іпотеки, укладеного 25 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, яким забезпечує вимоги іпотекодержателя за договором позики від 25 жовтня 2012 року. Зазначає, що в лютому 2016 року їй стало відомо, що під час укладення договору дарування з ОСОБА_6 30 квітня 2009 року ОСОБА_4 передав дарувальнику кошти в сумі 50 000 грн. за придбання частини земельної ділянки, вчинивши насправді договір купівлі-продажу. При цьому відповідач ОСОБА_4 повідомив їй, що договір дарування укладений з метою приховування договору купівлі-продажу для уникнення від сплати дарувальником податку з доходу фізичних осіб та для перешкоджання у здійсненні позивачем права спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку. Вважає, що земельна ділянка набута відповідачем за прихованим договором купівлі-продажу є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, тому у ОСОБА_4 були відсутні повноваження на укладення договору іпотеки.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує її законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права.Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.Вказує, що їй було відомо, що земельна ділянка не була подарована, а таку відповідач купив у брата - ОСОБА_6 Зазначає, що емельна ділянка набута ОСОБА_4 за приховуваним договором купівлі-продажу, є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. Тому у відповідача були відсутні повноваження на укладення договору іпотеки.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з наступного.

Встановлено, що 16 липня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб.

13 квітня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0300 га у АДРЕСА_1. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Батлюк О.І., зареєстровано в реєстрі за №696.

18 травня 2009 року ОСОБА_4 отримав Державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку Серії НОМЕР_1.

Згідно із ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».;

Згідно із ч. 1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Вважаючи договір дарування земельної ділянки удаваним правочином, позивач посилається на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір купівлі-продажу.

Встановлено, що позивач не була стороною оспорюваного договору. Доказів на підтвердження наміру відповідача та дарувальника укласти саме договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, а також того, що умовою оспорюваного договору була сплата відповідних коштів, не надано.

Позивач зазначає, що про факти щодо отримання у власність земельної ділянки знає тільки зі слів відповідача ОСОБА_4

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно із ч.1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін.

Із змісту договору дарування земельної ділянки від 13 квітня 2009 року, посвідченого нотаріально, вбачається, що сторони договору підтверджують дійсність намірів при його укладенні. Нотаріусом з'ясовано та перевірено вільну волю дарувальника, погодження зі всіма істотними умовами договору. Укладений договір дарування земельної ділянки був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договору дарування, їм було роз'яснено усі наслідки підписання такого договору, а також, що він не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених у ньому.

Обов'язків обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру договір не передбачав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі.

У відповідності до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно із ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В матеріалах справи наявний договір позики від 25 жовтня 2012 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, згідно якого ОСОБА_5 надав у власність, а ОСОБА_4 прийняв кошти в сумі 242 000 грн., що станом на момент посвідчення договору становило 30 276, 49 доларів США, строком до 25 квітня 2013 року.

В забезпечення виконання даного зобов»язання було укладено договір іпотеки від 25 жовтня 2012 року, предметом якого є земельна ділянка площею 0,0300 га у АДРЕСА_1.

Встановлено, що ОСОБА_4 на даний час не повернуто кошти згідно договору позики.

Позивачем не надано доказів того, що договір дарування земельної ділянки площею 0,0300 га у АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 13 квітня 2012 року, реєстровий за номером 696, посвідчений приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Батлюк О.І., умисно приховував договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, передачу майна (товару) у власність другій стороні (покупцеві) за певну грошову суму.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді