ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4638/19 Справа № 185/8308/18 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором кредитором спадкодавця, -

ВСТАНОВИВ:

28 вересня 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом до відповідача, як до спадкоємця померлого позичальника ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 листопада 2010 року, яка станом на дату смерті позичальника становить 11536 грн. 45 коп.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ КБ ПриватБанк. Судові витрати по справі покладено на позивача.

З таким рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

В своїй апеляційній скарзі, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Відповідач відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу АТ КБ ПриватБанк залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 листопада 2010 року ОСОБА_2 підписав заяву про отримання кредиту у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

На день укладення зазначеного договору ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, був неповнолітнім, мав неповну цивільну дієздатність, та відповідно до п.4 ч.1 ст. 32 ЦК України мав право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку).

Судом також встановлено, що батьки згоди щодо укладання кредитного договору, яка передбачена ч. 2 ст. ст. 32 ЦК України, неповнолітньому ОСОБА_2 не давали.

Крім того ОСОБА_1, згідно з ч. 2 ст. 222 ЦК України, не звертався з позовом про визнання кредитного договору недійсним і відповідного рішення судом не приймалося.

Встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2, належним чином прийняв спадщину, тому відповідно до ст. 1281 ЦК України зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора спадкодавця повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Згідно листа державного нотаріуса Другої Павлоградської ДНК від 18 січня 2018 року у відповідь на претензію кредитора АТ КБ «Приватбанк», повідомлено про заведення спадкової справи № 469/2017 до майна померлого ОСОБА_2 та звернення з заявою про прийняття спадщини батька померлого ОСОБА_1 Нотаріусом зазначено, що претензія кредитора долучена до справи і при зверненні спадкоємців до держнотконтори їх буде повідомлено про борг спадкодавця перед банком (а.с.41).

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції посилався на те, що матеріали справи не містять відомостей про те, яке майно було одержано у спадщину ОСОБА_1 і яка вартість цього майна. А тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову як передчасного.

В своїй апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що судом першої інстанції не встановлено обставини по справі: наявність або відсутність зареєстрованого за відповідачем нерухомого та рухомого майна; не була витребувана інформація з Реєстраційної служби в Дніпропетровській області, з Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області, КП БТІ Дніпропетровської області, Управління Держземагенства в Дніпропетровській області щодо наявності спадкового майна. А тому, апелянт вважає, що судом не встановлено всі істотні обставини по справі.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами АТ КБ «Приватбанк», оскільки така позиція апелянта є помилковою та надуманою. Фактично апелянт зобовязує суд надати докази для підтвердження позовних вимог, що суперечить вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України, бо кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у повному обсязі виконав вимоги у підготовчому засіданні, відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України.

Крім того, як вбачається з матеріалів даної справи, позивачем не було заявлено жодного клопотання чи надано заяви до суду щодо витребування доказів в інтересах позивача, відповідно до ст. 84 ЦПК України.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідив наявність обставин, якими позивач обгрунтував свої вимоги, зокрема, фактичне прийняття відповідачем спадщини у порядку, передбаченому ч.3 ст. 1268 ЦК України, та правовий статус житла, у якому відповідач проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Так,ч.2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для згоди колегії суддів із висновком суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а заочне рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_3