Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

07 травня 2019 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд

Тернопільської області в складі:

головуючого судді Малярчук В.В.

при секретарі Зіньковській Н.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Теребовля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшкова Надія Федорівна про визнання недійсним договору дарування та поновлення строку на оскарження правочину,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшкова Надія Федорівна про визнання недійсним договору дарування та поновлення строку на оскарження правочину, в якому просить визнати недійсним договір дарування від 04 лютого 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшковою Н.Ф. згідно якого ОСОБА_2 подарував своєму синові ОСОБА_3 Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , посилаючись на мотиви викладені у позовній заяві.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаючи про боргові зобов`язання ОСОБА_4 та про розгляд цивільної справи в Теребовлянському районному суді Тернопільської області, усвідомлюючи та передбачаючи негативні наслідки по вказаних зобов`язаннях, а саме, що після винесення судового рішення і його виконання в ході виконавчого провадження, на її - ОСОБА_4 частку у майні - у житловому будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , буде звернено стягнення, оскільки частки чоловіка та дружини в спільному сумісному майні подружжя є рівними, з метою неможливості виконання в подальшому судового рішення про стягнення заборгованості за рахунок частки майна ОСОБА_4 , 04 лютого 2015 року у нотаріуса уклали Договір Дарування, згідно якого ОСОБА_2 подарував своєму синові ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 . Та вважає, що після укладення вказаного правочину дарувальник - ОСОБА_2 та боржник ОСОБА_4 , фактично продовжували володіти та користуватися цим майном - житловим будинком, де вони проживають та де зареєстровані і по даний час. Даний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Вказаний правочин був укладений у зв`язку з небажанням ОСОБА_4 сплачувати заборгованість за договорами позики та ухиленням від подальшого стягнення державним виконавцем заборгованості по даних Договорах за рахунок частки майна ОСОБА_4 .

В судовому засіданні представник відповідачів заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що позовні вимоги є безпідставними.

Представник третьої особи: приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшкова Надія Федорівна в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, але не повідомила суд про причини своєї неявки.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази у справі вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 грошові кошти на суму 9000 доларів США та 7000 Євро, які ОСОБА_4 зобов`язалася повернути до 01 серпня 2014 року.

ОСОБА_4 представила ОСОБА_1 дві боргові розписки, одна з яких датована 02 листопада 2012 року, що підтверджує час укладення одного із договорів позики та підтверджує отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 6000 Євро та 4000 доларів США. Друга розписка підтверджує отримання ОСОБА_4 у позику від ОСОБА_1 4000 доларів США та 4000 Євро.

28 липня 2014 року ОСОБА_1 , усвідомлюючи що відповідач ОСОБА_4 вводить її в обману щодо повернення грошових коштів в обумовлений між ними строк, звернулась з заявою до Теребовлянського РВ УМВС України в Тернопільській області щодо неправомірних дій з сторони ОСОБА_4 , яка не повертала її гроршові кошти в загальній сумі в сумі 17000 доларів США та 17000 Євро.

Оскільки у відповідачки ОСОБА_4 перед позивачкою ОСОБА_1 виникла заборгованість за договорами позики, укладених у 2012 - 2013 роках, а також нею не повернуто позику від 01 серпня 2013 року у строк до 01 серпня 2014 року, позивачка ОСОБА_1 звернулася із заявою в Теребовлянського РВ УМВС України в Тернопільській області щодо неправомірних дій гр. ОСОБА_4

Ст. о/у СКР Теребовлянського РВ УМВС України в Тернопільській області капітаном міліції Пазуха А.П., проведено перевірку за зверненням гр.. ОСОБА_1 , якою було встановлено, що ОСОБА_4 позичила грошові кошти в ОСОБА_1 , однак не повернула у зв`язку з фінансовими труднощами та різким коливанням валюти, також ОСОБА_4 ствердила, що грошові кошти поверне в період п`яти років, не повертати грошей наміру в неї не було. Таким чином відносини між гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 носять характер цивільно - правовий і в даному випадку відсутні ознаки злочину, передбачені ст. 190 КК України.

04 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Теребовлянського районного суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 21 березня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у розмірі 17000 доларів США, 17000 Євро, що в гривневому еквіваленті становить 790500 грн. 00 коп., 25014 грн. 45 коп. - 3 проценти річних від заборгованої суми та прострочення виконання зобов`язання. У решті позову відмовлено, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 29 травня 2018 року рішення Теребовлянського районного суду від 21 березня 2018 року змінено в частині визначення гривневого еквіваленту суми заборгованості, із визначеної судом суми 790500 грн. на 963541 грн. 30 коп. та в частині визначення суми 3 % річних 0- змінено з 25014 грн. 45 коп. на 28906 грн. 24 коп.

На момент звернення ОСОБА_1 до суду першої інстанції з позовною заявою, відповідач ОСОБА_4 вже на протязі тривалого періоду часу проживала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . У вказаному шлюбі в них, родився син ОСОБА_3 .

За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули право на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який є їхньою спільною сумісною власністю та який розташований по АДРЕСА_1 .

02 грудня 2003 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на придбане нерухоме майно за вказаною адресою, на підставі якого за ним було зареєстровано право власності.

ОСОБА_2 подарував Ѕ частку житлового будинку синові ОСОБА_3 згідно договору дарування серії НАК № 800785 , № 800786 виданий 04 лютого 2015 року приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Тернопільської області Мєшковою Н.Ф.

Згідно відомості з державного реєстру про на нерухоме майно на підставі постанови про арешт майна боржника від 03 липня 2018 року накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_4 .

Представник позивача в судовому засіданні стверджував, що після укладення вказаного правочину дарувальник - ОСОБА_2 та боржник ОСОБА_4 , фактично продовжували володіти та користуватися цим майном - житловим будинком, де вони проживають та де зареєстровані і по даний час. Даний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Вказаний правочин був укладений у зв`язку з небажанням ОСОБА_4 сплачувати заборгованість за договорами позики та ухиленням від подальшого стягнення державним виконавцем заборгованості по даних Договорах за рахунок частки майна ОСОБА_4 .

Однак, на думку суду, оскаржуваний правочин відповідає загальним вимогам закону, додержання, яких є необхідним для чинності правочину, а саме: якщо вдатися до аналізу змісту оспорюваного правочину, то його зміст не суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам суспільства та держави та відповідає ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в момент вчинення правочину були наділені достатнім обсягом цивільної дієздатності, необхідним для вчинення даного роду правочину, що відповідає ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину було вільним та відповідало його внутрішній волі, про що сторонами оспорюваного правочину констатується і станом на сьогоднішній день та відповідає вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, тому, виходячи з зазначеного, оспорюваний позивачем правочин вчинений у формі, встановленій законом, що відповідає і ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Метою укладення Договору дарування від 04 лютого 2015 року було саме передача безоплатно у власність батьком своєму синові житлового будинку в якості дарунку, про що ОСОБА_4 , як дружина дарувальника знала та дала на це згоду. Більше того, обдаровуваному - ОСОБА_3 також були відомі правові наслідки вчинення даного правочину, він усвідомлював той факт, що 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , який належав його батькам перейде йому в власність, в якості дарунку від його батьків. Тому правочин, а саме Договір дарування 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 від 04.02.2015 року був спрямований на реальне настання правових наслідків та відповідає вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також, ч. 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Відповідачами визнається факт укладення договору дарування, за яким батько передав у власність своєму рідному синові належний йому та його дружині будинок, дружина дала на це свою згоду, а син в свою чергу, прийняв дарунок від своїх батьків. Сторонами визнається той факт, що договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків, суд не вправі ставити під сумнів волевиявлення сторін договору дарування, які були пов`язанні із дарунком синові житла.

Крім того позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до ст.. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припиненню цивільних прав та обов`язків. Тому дії особи, що вчинені без наміру створити будь- які юридичні наслідки, не призводять до правочинів. ДК називає такі правочиш фіктивними.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочино?: Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладенні громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою прихованк цього майна від конфіскації). Водночас фіктивний правочин може взагалі не маг: правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація).

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Також, пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійснім без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно. такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 жовтня 2016 року по справі №6-1873цс16, та у постанові від 09 серпня 2017 року по справі № 6-2690цс16.

Тому, зважаючи на все вище наведене, оспорюваний правочин не може бути визнаний судом фіктивним та потягнути за собою наслідки його недійсності враховуючи наступне: метою укладення Договору дарування було саме передача безоплатно у власність батьком своєму синові житлового будинку в якості дарунку, про що ОСОБА_4 , як дружина дарувальника знала та дала на це згоду. Як мінімум, одна сторона правочину - це син Відповідачів ОСОБА_3 , мав на меті досягнення певного правового результату, пов`язаного із даруванням йому житла, а саме набуття права власності на житловий будинок який розташований по АДРЕСА_1 . На виконання правочину було передано майно.

Позивачем не надано суду жодних доказів щодо відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тому, враховуючи все вище викладене, суд вважає, що відповідачі діяли в рамках закону, а подарунок житла ОСОБА_3 не порушував прав позивача, оскільки заборони на його відчуження - не існувало. Таким чином, доводи, викладені в позовній заяві про те, що укладенням спірного договору дарування відповідачі намагалась уникнути відповідальності, є необгрунтованими та спростовуються вище наведеним.

Зокрема, на день вчинення спірного договору дарування судове рішення про стягнення заборгованості не було ухвалено, що може буди доказом про наявність у сторін правочину внаслідок його укладення уникнути негативних наслідків від такого рішення, що є ознакою фіктивності правочину, передбаченого ст. 234 ЦК України. Саме з такого у розумінні вказаної норми ст. 234 ЦК України виходив Верховний Суд України у постанові від 19.10.2016 року № 6-1873цс16.

Крім того, укладений між відповідачами договір дарування права позивача жодним чином не порушує, оскільки судове рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , яке набрало законної сили, перебуває на виконанні у Відділі державної виконавчої служби.

Тому, можна прийти до переконання про те, що ОСОБА_1 не надано доказів, які саме цивільні права та інтереси позивача порушені (не визнані чи оспорені) при укладенні оспорюваного договору та необгрунтовано належними доказами в чому саме полягає фіктивність договору, кого із учасників правочину введено в оману, який та в чому саме полягає умисел учасників правочину, тощо, що також є ще однією підставою для відмови позивачеві в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, суд вважає, що у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшкова Надія Федорівна про визнання недійсним договору дарування та поновлення строку на оскарження правочину відмовити, у зв`язку з безпідставністю заявлених позовних вимог.

Керуючись ст..ст. 4, 13, 81, 82, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшкова Надія Федорівна про визнання недійсним договору дарування та поновлення строку на оскарження правочину відмовити, у зв`язку з безпідставністю заявлених позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів через Теребовлянський районний суд.

Роз`яснити учасникам справи, що інформацію щодо справи що розглядалася вони можуть отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://tr.te.court.gov.ua.

Головуючий: