ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/741/19 Справа № 175/1259/17 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Форінт на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2018 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Форінт до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року публічне акціонерне товариство ОСОБА_4 Аваль (далі ПАТ ОСОБА_4 Аваль), правонаступником якого згідно з ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року є товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Форінт (далі ТОВ ФК Форінт), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, мотивуючи його тим, що у відповідності до кредитного договору №014/59716/3101/74 від 03 листопада 2005 року, додаткової угоди №1 від 05 серпня 2009 року, додаткової угоди №014/59716/3101/74/2 від 27 вересня 2010 року та додаткової угоди №014/56716/3101/81-1-0-00/5448 від 26 липня 2013 року акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль було надано ОСОБА_1 кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 225.919 доларів США на строк по 02 листопада 2015 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами.

Зазначали, що з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 03 листопада 2005 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір застави майнових прав №014/3101/59716, за умовами якого виконання кредитних зобовязань забезпечено майновими правами за договором підряду №546-ПД від 25 жовтня 2005 року та всіх додатків до нього, також 03 листопада 2005 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги №014/3101/20.

Вказували, що 25 листопада 2016 року їм стало відомо про те, що право власності на нерухоме майно, яке перебуває у заставі банку, на підставі договору дарування від 28 травня 2014 року зареєстровано за ОСОБА_2

Посилаючись на те, що станом на 06 березня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 287.014 доларів США 72 центи, а заставодержатель позбавлений права звернути стягнення на заставлене майно, а тому просили суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування, виданий 28 травня 2014 року, земельної ділянки, площею 0,15 га. Кадастровий номер::02:001:0436, яка знаходиться у Дніпропетровській області смт.Ювілейне вул.Зелена,11 та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2018 року позовні вимоги ПАТ ОСОБА_4 Аваль, правонаступником якого є ТОВ ФК Форінт, залишені без задоволення.

В апеляційні скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, договір дарування земельної ділянки було укладено з порушення п.5.7 кредитного договору, майнові права за договором підряду на будівництво житлового будинку належать їм та порушуються.

03 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому наголошувала, що рішення суду законне та обґрунтоване, а тому просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначала, що право власності на будинок на теперішній час не зареєстровано, він є недобудованим.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року до участі у справі я якості правонаступника позивача залучено ТОВ ФК Форінт.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 03 листопада 2005 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», назва якого змінена на ПАТ ОСОБА_4 Аваль, правонаступником якого є ТОВ Фінансова компанія Форінт, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/59716/3101/74, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 225.919 доларів США, призначені на придбання будинку, що будується у Дніпропетровському районі смт.Ювілейне вул.Зелена,11, строком на 120 місяців в період з 03 листопада 2005 року по 02 листопада 2015 року, зі сплатою 12,5% відсотків річних (а.с.15-17).

03 листопада 2005 року між банком та ОСОБА_1 також був укладений договір застави майнових прав №014/3101/59716 (а.с.51-52), за умовами п.1.2 якого, в забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору №014/59716/3101/74 від 03 листопада 2005 року ОСОБА_1 на умовах, передбачених цим договором, передав у заставу майнові права за договором №546-ПД підряду на будівництво індивідуального житлового будинку від 25 жовтня 2005 року та всіх додатків до №546-ПД підряду на будівництво індивідуального житлового будинку від 25 жовтня 2005 року, які належать йому на час укладення договору застави. Предмет договору сторони оцінили вартістю 271.463 доларів США 36 центів (а.с.51-52).

Як вбачається з п.1.2 розділу 1 «Предмет договору» Договору застави та п.1.1. договору підряду - предметом цих договорів є майнові права на: індивідуальний житловий будинок з конструктивно-технологічними елементами, автомобільний гараж, огорожа земельної ділянки, які зобов'язується побудувати у майбутньому TOB «Міжнародна компанія «Україна-Канада».

Земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер :02:001:0436, яка знаходиться у Дніпропетровській області смт.Ювілейне вул.Зелена,11, на момент укладення договору застави була передана в оренду TOB «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» терміном на 49 років.

28 травня 2014 року право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :02:001:0436, було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯЖ номер 835697, що виданий Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.151,152).

28 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,15га, кадастровий номер :02:001:0436, яка належала йому на праві власності, подарував ОСОБА_2 (а.с.145).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для визнання спірного правочину недійсним відсутні, а майнові права, щодо спірної земельної ділянки не є предметом укладеного договору застави майнових прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання (стаття 3 Закону України Про заставу в редакції Закону N1255-IV (1255-15) від 18 листопада 2003 року).

У відповідності до стаття 49 Про заставу (у редакції чинній на час укладання договору застави) заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У договорі застави прав повинна бути вказана особа, яка є боржником по відношенню до заставодавця. Заставодавець зобов'язаний повідомити свого боржника про здійснену заставу прав. Строкове право вимоги, яке належить заставодавцю-кредитору може бути предметом застави тільки до закінчення строку його дії. У договорі застави прав, які не мають грошової оцінки, вартість предмета застави визначається угодою сторін.

З матеріалів справи вбачається, що 03 листопада 2005 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/59716/3101/74.

03 листопада 2005 року між банком та ОСОБА_1 також був укладений договір застави майнових прав №014/3101/59716.

Тобто в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_1 передав у заставу майнові права за договором підряду №546-ПД на будівництво індивідуального житлового будинку від 25 жовтня 2005 року та всіх додатків до договору підряду (п.1.2 договору застави).

Відповідно до ст.190 ЦК України майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст.3 Закону).

Майнові права на нерухомість, що є обєктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки обєктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки обєкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

За статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору застави) застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька обєктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі обєкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути обєкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина обєкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину обєкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості.

На час укладення спірних договорів іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки.

Майнові права на обєкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку».

З огляду на наведене, при укладенні договору застави майнових прав від 03 листопада 2005 року положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не містили положень про те, що майнові права на незавершене будівництвом приміщення могли виступати предметом іпотеки.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

За змістом частин першої, третьої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на момент укладання кредитного договору та договору застави майнових прав земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0436, яка знаходиться в Дніпропетровській області смт.Ювілейне вул.Зелена,11, була передана в оренду TOB «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» терміном на 49 років.

Тобто на час укладання договорів з банком земельна ділянка не належала ОСОБА_1 та не могла бути предметом застави.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України).

Відповідно до ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі, майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Частиною 2 статті 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

28 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування земельною ділянки.

За умовами вказаного вище договору ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :02:001:0436, яка належала йому на праві власності, подарував ОСОБА_2

Спірний договір дарування земельної ділянки відповідає вимогам законодавства та не порушує прав позивача.

Доводи апеляційної скарги про порушення п.5.7 кредитного договору під час укладання оспорюваного правочину є хибними, оскільки з п.5.7. кредитного договору вбачається, що протягом 15 днів з моменту отримання позичальником права власності на будинок, що перейде у його власність відповідно до договору №546-ПД на будівництво індивідуального житлового будинку від 25 жовтня 2005 року, що був укладений між позивальником та ТОВ МСК Україна-Канада, позичальник зобовязується передати кредитору нотаріально посвідчені копії документів, що підтверджують право власності позичальника та документів, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою на якій розміщено будинок.

Даних стосовно того, що будинок побудований, введений в експлуатацію та на нього зареєстровано відповідне право власності матеріали справи не містять.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

А тому посилання на те, що дії ОСОБА_1 щодо укладання договору дарування земельної ділянки призвели до порушення прав банку як кредитора та замовника за договором підряду №546-ПД, є хибними.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Форінт залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_5