Справа № 308/8976/17
П О С Т А Н О В А
Іменем України

16 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої судді Кожух О.А.,
суддів Джуги С.Д., Куштана Б.П.,
з участю секретаря Юрочко А.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 травня 2018 року (головуючий суддя Фазикош О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі зі збереження середньомісячної заробітної плати, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між ним та ТОВ «Ядзакі Україна» був укладений строковий трудовий договір від 20.01.2017 № 10391, згідно якого позивача прийнято на посаду службовця на складі, зі строком випробування на три місяці.

13.06.2017 ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом, а з 05.07.2017 його призначено на посаду оператора відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Перечинського районного військового комісаріату Закарпатської області, на якій він перебуває на час звернення з позовом.

Наказом ТОВ «Ядзакі Україна» № DO07878 від 06.07.2017 його було звільнено з посади службовця на складі на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу.

Вказував, що звільнення вважає незаконним, оскільки усупереч ст. 119 КЗпП за позивачем, прийнятим на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду (або до дня фактичної демобілізації) не збережено місце роботи, посаду і середній заробіток на підприємстві.

Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі, із збереженням (виплатою) середнього заробітку.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
На це рішення позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що за позивачем, прийнятим на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду (або до дня фактичної демобілізації) мало зберігатися місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві; Президентом України не приймалося рішень про демобілізацію; на момент звільнення позивача діяла антитерористична операція на території Донецької та Луганської областей, а з 30.04.2018 розпочалась операція Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської федерації у Донецькій і Луганській областях.

Вказує на те, що суд помилково зробив висновок про те, що особливий період в Україні діяв тільки упродовж періодів призовів. Проведення демобілізації, як комплексу заходів, а не лише звільнення в запас, Президентом України не приймалося. Оскільки Закон N 1769 прийнято 06.12.2016 (07.01.2017 року він набрав чинності), відповідачем незаконно звільнено позивача з роботи під час існування кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також зазначав, що позивачем пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач був добровільно прийнятим на військову службу за контрактом, поза часом дії особливого періоду, не у період мобілізації, кризову ситуацію не було запроваджено, а тому на нього не поширюються гарантії, визначені ч. 3 ст.119 КЗпП України.

Проте із таким висновком місцевого суду погодитися не можна.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20.01.2017 між ОСОБА_1 та роботодавцем ТОВ «Ядзакі Україна» був укладений строковий трудовий договір від 20.01.2017 № 10391, згідно якого позивача прийнято на посаду службовця на складі, зі строком випробування на три місяці на період із 24.01.2017 до 27.02.2017 включно (а.с.11).

Згідно витягу із наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.06.2017 № 40-РС із ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на три роки (а.с.6).

Відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 13.06.2017 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) укладено строковий контракт строком на три роки та зараховано його до списків особового складу ЗСУ, прийнято на військову службу за контрактом (а.с.7-8).

У відповідності до п.1 цього Контракту ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних силах України протягом строку Контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту, відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби за цим Контрактом (а.с.7).

Згідно витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 05.07.2017 сержанта ОСОБА_1 з 05.07.2017 зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення і вважати таким, що з 05.07.2017 справи та посаду прийняв і визнано таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 565 гривень на місяць, шпк «солдат». Цим наказом вирішено виплачувати щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 630% посадового окладу, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислуги років, щомісячно додаткову грошову винагороду у розмірі 60 % від місячного грошового забезпечення. Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 № 619 від 16 квітня 2019 року, ОСОБА_1 по теперішній час перебуває на військовій службі (а.с.6, зворот).

05.07.2017 ТОВ «Ядзакі Україна» отримало від ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомлення про те, що ОСОБА_1 із 04.07.2017 приймається на військову службу за контрактом до Перечинського районного військового комісаріату Закарпатської області (а.с.12).

ОСОБА_1 було надано ТОВ «Ядзакі Україна» копію Контракту про проходження військової служби в ЗСУ від 13.06.2017 .

Наказом ТОВ «Ядзакі Україна» від 06.07.2017 №0007878, ОСОБА_1 звільнено з 07.07.2017 з посади службовця на складі з підстав передбачених п.3 ст. 36 КЗпПУ (а.с. 27).

Аналогічний запис на підставі зазначеного наказу був внесений у трудову книжку ОСОБА_1 .

07.07.2017 ОСОБА_1 був ознайомлений із наказом про звільнення, отримав трудову книжку та повний розрахунок (а.с. 27, 28).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;
Згідно частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів (ч. 2 ст. 119 КЗпП України).
Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на час звільнення позивача) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 N 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.
Указ Президента України від 26.09.2016 N 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 N 15», не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.
За положеннями Закону України від 06.12.2016 N 1769-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» особливий періоду діє з 17.03.2014 року, не скасований та продовжує діяти.
Верховний Суд однозначно сформулював вищевказану правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період» у постанові Касаційного цивільного суду від 25.04.2018 у справі N 205/1993/17-ц. Окрім наведеної постанови, таку саму правову позицію сформульовано і в інших постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі N 131/1449/16-ц; від 14.02.2018 у справі N 727/2187/16-ц; від 20.02.2018 у справі N 640/4439/16-ц; від 20.02.2018 у справі N 235/473/16-ц; від 21.02.2018 у справі N 211/1546/16-ц та ін.
Застереження, закріплене у пункті 3 частини першої статті 36 КЗпП та у частині третій статті 119 цього Кодексу (в редакції, чинній на час звільнення позивача) щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби призваний працівник.
Таким чином, на позивача поширюються гарантії, визначені частиною четвертою статті 119 КЗпП України.
Місцевий суд не звернув увагу на те, що позивача було звільнено під час дії особливого періоду. Роботодавцем не було дотримано передбачених статтею 119 КЗпП України, статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" гарантій, що призвело до незаконного звільнення позивача.
В той же час, отримавши копію наказу про звільнення та трудову книжку 07 липня 2017 року, позивач звернувся до суду за даним позовом 13 вересня 2017 року. Зазначав, що після звільнення за захистом своїх прав він звертався до Управління Державної служби України з питань праці (Держпраці) у Закарпатській області. У листах від 16.08.2017 та від 30.08.2017 Управлянням Держпраці позивачу було повідомлено, що в ході профілактичного відвідування ТОВ «Ядзакі Україна» державним інспектором було встановлено, що позивача було звільнено незаконно (а.с.16).
Частиною першою статті 233 КЗпП України визначено, що працівник у справі про звільнення може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).
Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.
Отримавши копію наказу про звільнення та трудову книжку 07 липня 2017 року та звернувшись до суду за даним позовом 13 вересня 2017 року, позивач пропустив місячний строк звернення до суду із таким позовом, встановлений ст. 233 КЗпП України. Наведені позивачем причини пропуску такого строку звернення за захистом своїх прав до Управління Держпраці у Закарпатські області колегія не вважає такими, що об`єктивно унеможливлювали звернення до суду протягом більше як двох місяців. Крім того, клопотань про поновлення пропущеного строку звернення до суду позивач не заявляв.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, слід змінити з підстав, передбачених п.п.3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ст. 381, 382 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 травня 2018 року змінити, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 19 квітня 2019 року.

Головуюча:

Судді: