Провадження № 22-ц/812/572/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 квітня 2019 року м. Миколаїв

справа № 490/998/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Кушнірової Т.Б.,

секретар судового засідання Гавор В.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області

ОСОБА_1

на ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва, постановлену 01 лютого 2019 року під головуванням судді Черенкової Н.П. в приміщенні цього ж суду, дата виготовлення повного тексту ухвали не зазначена, у цивільній справі

за поданням

приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області ОСОБА_1 (далі - приватний виконавець) про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року приватний виконавець звернувся з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2

Заявник зазначав, що у нього на виконанні знаходиться виконавче провадження № 56488419 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4-7875/2009, виданого 18 лютого 2010 року Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 146447 грн. 91 коп. та судових витрат в розмірі 1714 грн.47 коп.

Виконавче провадження відкрито 28 травня 2018 року.

Перевіркою майнового стану боржника встановлено, що у нього відсутні відкриті розрахункові рахунки у банківських установах України, право власності на нерухоме майно не зареєстроване, відсутні дані про отримання пенсії, а також за боржником не зареєстровані транспортні засоби.

Між тим, ОСОБА_2 отримує доходи, володіє корпоративними правами у вигляді 100% частки у статутному капіталі ТОВ «ПОМОНА ЮГ». Крім того, боржник документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон та неодноразово перетинав державний кордон України.

В грудні 2018 року приватним виконавцем винесено постанови про арешт майна боржника, арешт коштів боржника та звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

В січні 2019 року винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на корпоративні права - частку у статутному капіталі в ТОВ «ПОМОНА ЮГ».

Цього ж числа ОСОБА_2 особисто ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та отримав необхідні копії та вимогу приватного виконавця, проте станом на 25 січня 2019 року її не виконав, не надав інформацію про майно та доходи та не надав декларацію.

Посилаючись на те, що жодних коштів на погашення заборгованості по рішенню суду боржником не сплачено, боржник не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і коштів, тим самим ухиляється від виконання судового рішення, приватний виконавець просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, до виконання зобов'язань за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2019 року у задоволенні подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що приватним виконавцем не надано доказів на підтвердження того факту, що обмеження ОСОБА_2 у виїзді за кордон яким-небудь чином вплине на виконання боржником рішення суду і буде сприяти погашенню ним заборгованості, а також наявність боргу за виконавчим листом та те, що боржник у 2014 та 2016 роках виїжджав за межі України, не є свідченням того, що останній ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду. Крім того, в матеріалах справи не достатньо відомостей про те, що приватним виконавцем здійснені всі можливі інші заходи, які необхідні для своєчасного і повного виконання рішення суду, а тому застосування тимчасового обмеження не є таким, що відповідає принципу пропорційності, враховуючи завдання судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, суму боргу, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій.

В апеляційній скарзі приватний виконавець, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його подання задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не дано оцінку того, що боржник ухиляється від виконання рішення суду та не виконує вимоги приватного виконавця, не надає інформацію про своє майно та не надає декларацію, судом зроблено хибний висновок щодо того, що виконавцем не вжито всіх можливих заходів для своєчасного і повного виконання, суд не конкретизував що саме не зроблено приватним виконавцем. Крім того, боржник ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження як особисто так і через представника, отримує доходи, володіє часткою у статутному капіталі, здійснює чисельні дорогі закордонні поїздки, проте ухиляється від виконання рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від боржника та стягувача до апеляційного суду не надійшов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2009 року позов АКІБ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по кредитному договору задоволено. Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість по кредитному договору в розмірі 146 447 грн.91 коп., а також 1714 грн.47 коп. судових витрат.

В 2011 році з боржника ОСОБА_2 було стягнуто 32445 грн. (а.с. 132).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні на публічне акціонерне товариство «Дельта Банк». А ухвалою того ж суду від 27 грудня 2018 року замінено стягувача на товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Сплінт» (а.с.61,114).

Судом встановлено, що 28 травня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області ОСОБА_1 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 0 від 14 червня 2007 року у розмірі 146447 грн.91 коп. та судових витрат у розмірі 1714 грн.47 коп. Зобов'язано боржника в п'ятиденний строк з дня отримання постанови подати декларацію про доходи та майно, та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. (а.с.134).

Цього ж числа приватний виконавець направив боржнику та стягувачу відповідно для виконання та до відома постанову про відкриття виконавчого провадження від 28 травня 2018 року (а.с.135).

16 серпня 2018 року приватним виконавцем на адресу боржника направлено вимогу про надання в п'ятиденний строк декларації про доходи та майно (а.с.138).

Крім того, приватним виконавцем проводилась перевірка майнового стану боржника.

Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на нерухоме майно за боржником не зареєстроване (а.с.141-143)

За повідомленням Регіонального сервісного центру в Миколаївській області УМВС України №31/14-172 від 17 січня 2019 року транспортні засоби за боржником не зареєстровані (а.с.144)

Згідно відповіді пенсійного фонду України № від 18 січня 2019 року інформація щодо отримання ОСОБА_2 пенсії в органах ПФУ відсутня. Між тим, із відповіді того ж пенсійного фонду № від 18 січня 2019 року вбачається, що боржник отримує доходи в ФГ «ОСОБА_4.» (а.с.147,148)

Із відповіді державної фіскальної служби України № від 10 січня 2019 року вбачається, що у боржника відсутні відкриті рахунки у банках та інших фінансових установах. Між тим, із відповіді державної фіскальної служби України № від 11 січня 2019 року вбачається, що боржник отримує доходи в ТОВ «НФК ТРЕЙД» (а.с.151,152,153)

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 володіє корпоративними правами у вигляді 100 відсоткової частки у статутному капіталі ТОВ «ПОМОНА ЮГ» (а.с.155-160)

14 грудня 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, кошти і цінні папери, майнові права, корпоративні права - частки у статутному капіталі, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, та інше майно боржника, яке зберігається у банку, в тому числі у індивідуальному банківському сейфі. Крім того, цього ж числа приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на всі грошові кошти в будь якій грошовій одиниці та валюті, що містяться на всіх рахунках, у всіх банківських та інших фінансових установах.

18 грудня 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою звернуто стягнення на доходи ОСОБА_2, які він отримує у ФГ «ОСОБА_4.» (а.с.150)

18 грудня 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою звернуто стягнення на доходи ОСОБА_2, які він отримує у ТОВ «НФК ТРЕЙД» (а.с.154)

11 січня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на корпоративні права-частку у статутному капіталі ТОВ «ПОМОНА ЮГ» (а.с.161)

Згідно повідомлення Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області ОСОБА_2 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серія НОМЕР_1 від 29 листопада 2011 року (4810) (а.с.130)

Із листа державної прикордонної служби України від 30 липня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 перетинав кордон у 2014 та 2016 році.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що приватним виконавцем вжито відповідних заходів щодо перевірки майнового стану боржника по даному виконавчому провадженню.

Обґрунтовуючи клопотання, приватний виконавець посилався на те, шо 25 вересня 2019 року боржник отримав вимогу про надання в п'ятиденний строк декларації про доходи та майно, а тому не виконання боржником вимог приватного виконавця свідчить про ухилення від виконання рішення суду, що є підставою для застосування до нього такого крайнього заходу, як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Заперечуючи проти задоволення такого клопотання ОСОБА_2 в апеляційному суді посилався на те, що дізнався про виконавче провадження лише в січні 2019 року і на цей час оскаржує дії виконавця в суді, а тому не виконує судове рішення.

Відповідно до положень статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Одне із таких обмежень передбачене пунктом 5 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, в редакції, яка діяла на момент звернення приватного виконавця з даним клопотанням (далі - Закон № 3857-XII), за яким право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, зокрема, у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Отже, виходячи зі змісту положень зазначених Законів, підставою для застосування до боржника обмеження у праві виїзду за кордон, є ухилення його від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до «Узагальнення судової практики щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України», яке проводилось Верховним Судом України, ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, у зв'язку з чим і здійснюється примусове виконання.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов'язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на державного (приватного) виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

За частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи обізнаність боржника з вимогою про надання декларації, приватний виконавець посилався на відомості з сайту Укрпошти «Пошук поштових відправлень», в якому зазначено про те, що відповідне поштове відправлення вручене адресату за довіреністю 25 вересня 2018 року (а.с. 140).

Між тим, як видно з цієї вимоги, вона була направлена приватним виконавцем боржнику за адресою: АДРЕСА_2.

Однак, з копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що за вказаним адресом він був прописаний лише тимчасово до 8 червня 2008 року (а.с. 12, зворот).

Крім того, з дослідженого в судовому засіданні апеляційного суду паспорта боржника вбачається, що він з 21 вересня 2018 року зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1.

За таких обставин, не можна вважати, що боржник був обізнаний про обов'язок надати приватному виконавцю декларацію у вересні 2018 року.

Водночас, 11 січня 2019 року ОСОБА_2 особисто ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та отримав необхідні копії та вимогу приватного виконавця (а.с.162).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що клопотання приватного виконавця не підтверджено належними доказами ухилення боржника від виконання судового рішення та станом на 25 січня 2019 року є передчасним, оскільки ОСОБА_2 був повідомлений про відкриття виконавчого провадження лише 11 січня 2019 року.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 не виконує вимогу приватного виконавця з 25 вересня 2018 року, не можуть братись до уваги з наведених вище підстав.

До того ж, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_2 дійсно 25 січня 2019 року оскаржив постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, судовий розгляд цієї скарги не закінчено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що хоча суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання приватного виконавця, помилково посилався й на інші обставини, зокрема, недоведеність приватним виконавцем того факту, що обмеження у виїзді за кордон яким-небудь чином вплине на виконання боржником рішення суду і буде сприяти погашенню ним заборгованості, а також на невжиття виконавцем усіх інших заходів для виконання, основний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_2 обмеження у праві виїзду за межі України, є правильним.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

Т.Б. Кушнірова

Повне судове рішення складено 15 квітня 2019 року.