Провадження № 2/200/4193/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Кожемяки Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

12 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.

В обґрунтування позову вказав, що він та відповідачі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. Позивачу належить 35/100 частин домоволодіння на підставі договору дарування від 26.10.2011 року, укладеного між ним та ОСОБА_6, ОСОБА_5 - 10/100 частин, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - інші 55/100 частин домоволодіння. Земельна ділянка, площею 0,0948 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться під житловим будинком № АДРЕСА_2, відповідно до Рішення Дніпропетровської міської ради № 187/53 від 28.12.2009 р. належить на праві приватної власності наступним особам: ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 Державний акт НОМЕР_3 від 22.12.2010 р. було видано вже після смерті ОСОБА_7. у рівних частках. Після смерті ОСОБА_7 35/100 частин вказаного домоволодіння успадкувала ОСОБА_6, які в подальшому подарувала позивачу.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд ним право власності на 1/5 частину земельної ділянки загальною площею 0,0948 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану в АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 13 жовтня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку та призначено до розгляду у судовому засіданні.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, подали заяви, в яких просили розглядати справу в їх відсутність, позовні вимоги визнали.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився причини не явки не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено наступне.

26 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування 35/100 частин домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О.

За умовами договору (п.1) ОСОБА_6 подарувала, а позивач прийняв у дар 35/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1, на земельній ділянці по фактичному користуванню 0,0948 га.

ОСОБА_1 зареєстрував своє право на частину вищевказаного домоволодіння у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллалов А.О, про що зроблено запис в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстровим номером № НОМЕР_4 від 25.05.2017р.

Вказана частка домоволодіння належала ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 серпня 2010 року, прийняту за померлою ОСОБА_7, виданого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9

Згідно витягу ДЗК право власності про земельну ділянку від 21.07.2017 року, земельна ділянка, площею 0,0948 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться під житловим будинком № АДРЕСА_2, відповідно до Рішення Дніпропетровської міської ради № 187/53 від 28.12.2009 р. належить на праві приватної власності наступним особам: ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_3, документ, що посвідчує право - Державний акт від 22.12.2010 НОМЕР_3.

З вказаного документа вбачається, що Державний акт НОМЕР_3 від 22.12.2010 р. було видано вже після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

За результатами оцінки наведених доказів у сукупності слід дійти до висновку, що до укладання договору ОСОБА_6 належало на праві приватної власності не лише частина житлової будівлі, господарських будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1, а і частина земельної ділянки за зазначеною адресою. Факт того, що після укладення договору дарування частини домоволодіння частина земельної ділянки залишалась зареєстрована за ОСОБА_7, вказує на існування спору з цього приводу.

За положенням ст. 397 ЦК України - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2225 цс16, викладених у постанові від 12 жовтня 2016 року.

При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує наведений висновок Верховного Суду України.

Отже, позивач отримуючи у дарунок частину домоволодіння отримав і право власності на частину земельної ділянки, але таке право власності не визнається відповідачем, що за положенням ст. 397 ЦК України є підставою для визнання такого права в судовому порядку.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року.

Тому суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на частину земельної ділянки загальною площею 0,0948 га, кадастровий номер НОМЕР_2 в АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 300 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску