ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3627/19 Справа № 185/6720/17 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.
суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.
при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Павлоградської міської ради про визнання недійсною приватизацію, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Павлоградської міської ради про визнання недійсною приватизацію, мотивуючи його тим, що 16 травня 1965 року він уклав шлюб з ОСОБА_1 та 09 червня 1965 року вони отримали ордер на квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначав, що ордер на вказану квартиру було отримано на сім`ю з чотирьох осіб, а саме, його ОСОБА_2 , його дружини ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - сина його дружини від першого шлюбу, та ОСОБА_4 , їхнього спільного сина, у квартирі він з дружиною та дітьми прожив усе життя. На початку 2017 року його пасинок ОСОБА_3 повідомив йому про те, що у квартирі він ніхто, вона йому не належить та вказав, щоб він вибирався з неї.
Вказував, що звернувшись по допомогу до адвоката та отримавши відповідні документи, дізнався, що його не включили до приватизації, згода на приватизацію квартири відсутня та його було знято з реєстраційного обліку у даній квартирі 24 вересня 1982 року на підставі неіснуючого рішення суду, та 15 березня 1996 року відновленого його реєстрацію. Посилаючись на те, що починаючи з 1695 року постійно проживав у квартирі, утримував її, сплачував за житлово-комунальні послугу та здійснював ремонти, квартира є єдиним місцем його проживання, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_2 ; визнати недійсним розпорядження органу приватизації про передачу квартири АДРЕСА_2 у спільну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним свідоцтво про право на житло, видане 17 листопада 1995 року відділом обліку та розподілу житлової площі Павлоградської міської ради на квартиру АДРЕСА_2 .
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.
В апеляційні скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, зазначала, що поновлення реєстрації позивача відбувалась у 1996 році, зі згоди її та її сина, як власників спірної квартири, що давала змогу позивачеві зрозуміти, що приватизація квартири вже відбулась, а на момент приватизації позивач перебував на військовому обліку у Васильківському районному військовому комісаріаті, тобто в іншому районі.
26 лютого 2019 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, наполягав на тому, що його протиправно було позбавлено можливості прийняти участь у приватизації та стати законним співвласником квартири яка є його єдиним житлом.
Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що з 16 травня 1965 року ОСОБА_2 перебував у шлюбних відносинах ОСОБА_1 (а.с.8).
09 червня 1965 року ОСОБА_1 отримано ордер на жиле приміщення в АДРЕСА_3 (а.с.9).
Ордер на вказану квартиру було отримано на сім`ю з чотирьох осіб, а саме, на ОСОБА_2 , його дружину ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - сина його дружини від першого шлюбу, та ОСОБА_4 , їхнього спільного сина,
ОСОБА_1 був зареєстрований у вказаній квартирі, як член сім`ї.
Шлюб між сторонами було розірвано 08 червня 1981 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу та копією рішення суду (а.с.30,87).
19 листопада 1995 року керівником підприємства по обслуговуванню житла м. Павлограда ОСОБА_1 було видано довідку, в якій вказано, що до складу сім`ї входить вона та ОСОБА_3 .
У вказаній довідці ОСОБА_1 вказаний не був.
На підставі вказаної довідки, за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 керівником органу приватизації було видано розпорядження про передачу квартири, яка розташована у АДРЕСА_4 .
17 листопада 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на власності на житло, .
ОСОБА_2 був зареєстрований у АДРЕСА_4 в період з 1974 року по 24 вересня 1982 року, а 24 вересня 1982 року був знятий з реєстрації за рішенням суду.
З 15 березня 1996 року по теперішній час зареєстрований за вищезазначеною адресою (а.с.14).
Реєстрація (прописка) особи на час видачі свідоцтва про право власності фіксувалась паспортистами у картках форми А і Б .
В наданій суду копії картки форми А значиться запис про те що, ОСОБА_2 виписаний за рішенням суду. Вказаний запис не завірений підписом паспортиста.
Запис про зняття з реєстрації не завірений підписом паспортиста, що свідчить про недійсність вказаного запису.
Вказаний факт підтверджений показами свідка ОСОБА_5 , яка є працівником служби , яка відповідає за реєстрацію громадян.
Рішення суду про визнання ОСОБА_2 не виносилось. Вказаний факт підтверджено довідкою Павлоградського міськрайонного суду суду від 06 вересня 2018 року.
В картках про реєстрацію зафіксовано факт того, що позивач після «…зняття з реєстрації» за місцем реєстрації обмінював паспорт, про що є відповідна відмітка. Вказане свідчить про те, що позивач був зареєстрований у спірній квартирі та мав право на приватизацію квартири у АДРЕСА_4 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивач на час приватизації проживав в АДРЕСА_4 та мав право на приватизацію квартири, а відповідач шляхом надання неправдивих відомостей щодо непроживання позивача у спірній квартирі, позбавила позивача участі у приватизації .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини від 30 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» зазначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У статті 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон №2482-XXII).
Відповідно до статті 1 Закону №2482-ХХІІ приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Приватизація є договором між державою та громадянином про безоплатну або частково оплатну передачу йому у власність квартири у якій він постійно проживає.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщенні.
Як встановлено статтею 2 Закону №2482-ХХІІ до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків,одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків,ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.
Відповідно до ст.8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир(будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).
Згідно з ч.10 ст.8 Закону №2482-ХХІІ органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів наголошує на тому, що позивачем доведено факт порушення його прав на участь у приватизації та доводи, приведені в апеляційній скарзі, цього не спростовують.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що спірна квартира є єдиним житлом позивача.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.
Крім того не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.