Справа № 344/4541/19
Провадження № 22-ц/4808/1056/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Бабій О.М., ухвалене 11 червня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 21 червня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

В березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку поділу спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивував тим, що сторони з 22.05.2013 року перебували в шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . В шлюбі ними придбано квартиру АДРЕСА_1 , площею 70,5 кв.м, право власності на яку 08.12.2015 року зареєстровано за відповідачем. Посилаючись на положення СК України щодо режиму спільної сумісної власності подружжя, рівність прав щодо володіння, користування та розпорядження, а також право поділу такого майна, просив визнати за ним право власності на ? вказаної квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 червня 2019 року позов задоволено. В порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

При цьому суд виходив з того, що набута ОСОБА_1 у власність під час шлюбу спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідно підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом неповно досліджено фактичні обставини справи та не встановлено дійсний обсяг спільно нажитого майна подружжя. Так, за період перебування в шлюбі ними, крім спірної квартири, набуто у власність комору в будинку АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за позивачем.

Також суд не звернув увагу на припинення ними шлюбних відносин. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.05.2019 року у справі про розірвання шлюбу встановлено факт неможливості їх спільного проживання. Проте, суд не надав належної оцінки цій обставині. Відтак, спільне з позивачем володіння та користування квартирою, що є неподільною річчю, неможливе, оскільки сторони не є подружжям, не ведуть спільного господарства і між ними склались неприязні стосунки.

Крім того, суд не досліджував, за чий рахунок придбано спірне майно. Тоді як вбачається з рішення суду про стягнення з позивача аліментів, його дохід є незначним. Фактично ж спірна квартира придбана її батьком.

Вважає, що внаслідок ухваленого рішення колишній чоловік отримує більшу частку у спільному майні (1/2 квартири і комору), а вона, що виховує самостійно сина, тільки ? квартири.

Разом з тим, оскільки квартира є неподільною річчю, застосуванню підлягали норми ст.365 ЦК України про припинення права позивача на частку з виплатою грошової компенсації. Натомість, суд не надав жодної оцінки тому, що нею на депозитний рахунок внесено кошти в розмірі 77 000 грн грошової компенсації вартості ? частини квартири. В судовому засіданні представник позивача підтвердив його згоду на отримання компенсації. Вказана компенсація та залишення у власності позивача комори, на її думку, було б справедливим поділом майна подружжя.

З цих підстав просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання за ним права власності на ? квартири. Частково задовольнити позов щодо поділу майна подружжя шляхом присудження йому грошової компенсації ? частини квартири у сумі 77 000 грн, залишивши в його особистій приватній власності комору в цьому будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, в зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що відповідач не була обмежена у праві подавати докази щодо обсягу спільно нажитого подружжям майна, проте цим не скористалася. Інше майно, набуте під час шлюбу (техніку, автомобіль тощо), сторони поділили в добровільному порядку.

Щодо джерела набуття спільного майна подружжя, то ОСОБА_1 не заперечувала, що квартира придбана за спільні кошти, і жодних доказів які б це спростували суду не надала.

Вказує, що не пред`являв до суду позов про поділ спільного майна подружжя на підставі ст. 364 ЦК України шляхом припинення права власності на спірне майно та присудження грошової компенсації. При цьому посилається на норми СК України, ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а також позиції Верховного Суду з приводу обов`язковості згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації, а за її відсутності - звернення до суду з окремим позовом. Разом з тим, суд встановив, що він не погоджувався на грошову компенсацію, а відтак дійшов вірного висновку про визнання права власності на ? частку спірного майна.

В свою чергу ОСОБА_1 у запереченні на відзив зазначила, що жодних домовленостей стосовно розподілу спільного майна подружжя між ними не було досягнуто. Вважає, що суд помилково не застосував до спірних правовідносин норми ст. 71 СК України про поділ спільно нажитого майна подружжя в натурі. Відтак, відзив позивача не спростовує доводів апеляційної скарги та не містить підстав для відмови в її задоволенні.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Жирун Р.М. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Говзан М.М. доводів скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає цим вимогам закону, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 22.05.2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.05.2019 року (а.с. 9, 72-74). ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3 (а.с. 10).

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

При цьому статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.12.2015 року за відповідачкою зареєстровано право власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с.28).

З огляду на вищенаведене суд дійшов правильного висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 , оскільки придбана ними за час шлюбу.

Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В силу вимог частини 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.71 СК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

За п. 24 цієї постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто тощо.

Згідно положень ст. ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням вищенаведеного суд дійшов правильного переконання, що придбане сторонами в шлюбі нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які мають рівні частки на нього. При цьому будь-яких достатніх та допустимих доказів щодо належності цього майна лише відповідачу ОСОБА_1 , на яку воно зареєстроване, суду не надано.

Посилання апелянта на те, що суд не встановив джерело набуття спірної квартири, є безпідставними, враховуючи дію презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Разом з тим, доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира придбана за кошти її батька, є голослівними, оскільки відповідних доказів нею не представлено. Більше того, в суді першої інстанції вона визнала, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Стосовно твердження в апеляційній скарзі про те, що судом не встановлено дійсний обсяг спільно нажитого майна подружжя, то вони також є не спроможними. Так, за позивачем 16.12.2015 року (в період шлюбу) дійсно зареєстровано право власності на комору по АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 47). Однак, спір з приводу цього майна відсутній, сторони не ставили питання про його поділ, а тому воно не було включено в загальний обсяг майна, що підлягає поділу між ними в судовому порядку.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири, відповідач вважала ефективним способом захисту прав позивача позбавлення його права власності на частку у спірній квартирі з виплатою грошової компенсації в розмірі 77 000 грн. Саме такі кошти нею було внесено 16.05.2019 року на депозитний рахунок суду, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.44).

Частинами 4, 5 ст. 71 СК України передбачено присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, що допускається лише за його обов`язковою згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. При цьому присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі невчинення сторонами дій, направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, неможливості реально поділити між ними відповідно до їх часток неподільні речі, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя»).

Як передбачено ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 до суду з позовом відповідно до ст. 364 ЦК України про виділ в натурі частки із спільного майна, а при його неможливості - про право на одержання від іншого співвласника грошової компенсації вартості такої його частки, не звертався. А тому, у суду були відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин вказаних положень закону.

Суд також дійшов вірного висновку, що до цих правовідносин не підлягають застосуванню і норми ст.365 ЦК України, оскільки предметом позову визначено саме поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на ? ідеальну частку квартири. Натомість, жодною із сторін, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, позову про припинення права власності на частку одного із подружжя, до суду не було заявлено.

Разом з тим, позивач не давав згоди на отримання грошової компенсації вартості належної йому ? частки квартири, про що також підтвердив і в засіданні апеляційного суду.

З огляду на вищенаведені обставини місцевий суд обгрунтовано визнав ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу, залишивши тим самим квартиру у спільній частковій власності сторін.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування ухваленого в справі рішення.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а скаргу - без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 11 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 23 вересня 2019 року