РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Мукачево Справа №303/8260/18

2/303/483/19

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі : головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

до відповідача ОСОБА_1

про виселення,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про її виселення, а також інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований за адресою: Закарпатська область, Мукачвіський район, село Нове Давидково, вул. Леніна, 17 (надалі Житловий будинок).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про необхідність примусового виселення відповідача та інших осіб з Житлового будинку з урахуванням положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки ОСОБА_1 у добровільному порядку відмовляється звільнити займане приміщення, та створює позивачу як власнику Житлового будинку перешкоди в його користуванні та розпорядженні.

У судове засідання представник позивача не зявився, натомість подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити.

Відповідач та її представник в судове засідання не зявилися, натомість від відповідача надійшли письмові пояснення, на підставі яких остання просить відмовити в задоволенні позову, оскільки в ситуації, що склалася необхідним є захист права колишнього власника із застосуванням положень статті 109 Житлового кодексу УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. Також відповідач вказує на те, що право власності на Житловий будинок набуте нею на підставі договору дарування, а не шляхом придбання майна за рахунок кредитних коштів, тому відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане їй одночасно з виселенням є підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 15 лютого 2019 року витребувано з Новодавидківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області довідку про склад сім?ї та реєстрацію осіб у Житловому будинку.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим обєктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Житловий будинок.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин повязаних і Житловим будинком суд наводить наступні обставини справи.

Так, на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.07.2016 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKА0GA00000273 від 31 липня 2007 року укладеного між ЗАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_2, що становить 42 827, 58 доларів США , що за курсом НБУ (11,70 грн. за долар) 501 082, 69 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 31 липня 2007 року - будинок №17 по вул.Леніна в с.Нове Давидково Мукачівського району, Закарпастької області, загальною площею 89,60 кв.м, житловою площею 52,00 кв.м., який належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 31 липня 2007 року, зареєстрованого реєстрі за №3084, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського нотарівального округу Закарпатської області ОСОБА_3 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки від імені ПАТ КБ «Приватбанк» (49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50, МФО 305299, ) з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ ПриватБанк всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки (спарва №303/3701/14-ц). Рішення суду набуло законної сили 09.08.2016.

Згідно з приписами частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній справі або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.11.2016 №7335565 право власності на Житловий будинок зареєстроване за ПАТ КБ ПРИВАТБАНК.

Фактичні обставини щодо реєстрації та проживання відповідача у Житловому будинку підтверджується даними повідомлення Новодавидківської сільської ради від 13.02.2019 року №92/02-20 (а.с. 25).

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Частинами другою та четвертою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або нежитлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено і частиною третьою ст. 109 Житлового кодексу України.

Фактичний аналіз спірної ситуації, свідчить про те, що новий власник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не може користуватися своє власністю, оскільки попередній власник (відповідач), яка втратила право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Поряд з цим, у рішенні Європейського суду з прав людини (у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року зазначено, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, з установленої практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника , застосувавши положення статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Так, відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого житлового приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Судом встановлено, що Житловий будинок, який було передано в іпотеку ОСОБА_1 набула у власність на підставі Договору дарування від 31 липня 2007 року.

Отже, з урахуванням положень частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, виселення із житлового приміщення, яке не було придбано за рахунок іпотеки, без надання їм іншого постійного житла є неправомірним.

Верховний Суд України при розгляді вказаної категорії справ ( постанови від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16) роз'яснив порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

Так, у вищевказаних судових актах було зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

ОСОБА_4 Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року по справі №753/12729/15-ц погодилася із вищевказаним висновком Верховного Суду України вказавши, що такий враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує те, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом і вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Разом з тим при оформленні права власності Банк знав про наявні обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов'язані з придбанням спірної нерухомості.

З урахуванням викладеного, в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору у сумі 768,40 грн. підлягають віднесенню на позивача відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 263-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - відмовити.

2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (01001 м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, , МФО 305299).

Відповідач: ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 89624 с. Нове Давидково Мукачівського району, вул. Духновича (Леніна), 17, ІПН НОМЕР_1).

Представник відповідача: ОСОБА_6 (89600, м. Мукачево, вул. Росвигівська, 18/45).

Суддя В.В. Кость