Проваження № 22-ц/824/4998/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Турчина АндріяАнатолійовича на ухвалу судді Голосіївського районного суду м.Києва від 24 грудня 2018 року в частині вжиття заходів забезпечення скарги у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та бездіяльність Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Турчина Андрія Анатолійовича, заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_3, боржник ОСОБА_2,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м.Києва від 24 грудня 2018 року відкрите провадження у справі за скаргою боржника ОСОБА_2 на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Турчина А.А. щодо виконання виконавчого листа № 752/3149/15-ц, виданого 07 листопада 2017 року Голосівським районним судом м.Києва, про стягнення із ОСОБА_2на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики у розмірі 4723852 грн.

Цією ж ухвалою судді вжито заходів забезпечення скарги у вигляді зупинення реалізації належної боржнику квартири АДРЕСА_1 та заборони ДП «Сетам» вчиняти будь-які дії щодо реалізації цієї квартири до розгляду скарги по суті.

Не погоджуючись із ухвалою в частині вжиття заходів забезпечення скарги, приватний виконавець Турчин А.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції у вказаній частині,посилаючись на її незаконність, порушення при її постановленні норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд вирішив питання забезпечення скарги в ухвалі про відкриття провадження, а не постановив окрему ухвалу, що суперечить вимогам ч.6 ст.153 ЦПК України. Окрім того, застосування заходів забезпечення скарги, які аналогічні заходам забезпечення позову, є неправомірним і суперечить роз'ясненням п.15 постанови Пленуму ВССУ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії, або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах». Суд не звернув уваги, що зупинення вчинення виконавчих дій належить до виключної компетенції виконавця. Незважаючи на

- 2 -

встановлений законом 10-ти денний термін суд після відкриття провадження призначив скаргу до розгляду більш як через чотири місяці - 05 квітня 2019 року, чим заблокував виконання судового рішення, не врахувавши, що боржник давно та свідомо ухиляється від його виконання і подає числені скарги на всі рішення, що виносяться в процесі примусового стягнення.

Боржник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законну і обгрунтовану ухвалу, якою правомірно зупинив реалізацію належної йому квартири, а доводи апеляційної скарги приватного виконавця є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції приватний виконавець Турчин А.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу судді Голосіївського районного суду м.Києва в оскаржуваній частині як незаконну.

Представник боржника ОСОБА_2 адвокат Лакуша А.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали в частині зупинення реалізації арештованого майна та відсутність підстав для її скасування.

Стягувач ОСОБА_3 належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з'явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судова ухвала в оскаржуваній частині не відповідає.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Турчина А.А. перебуває виконавчий лист № 752/3149/15-ц, виданий 07 листопада 2017 року Голосіївським районним судом м.Києва, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики у розмірі 4723852 грн. (виконавче провадження № 57228067).

20 грудня 2018 року боржник ОСОБА_2 подав до суду скаргу надії та бездіяльність приватного виконавця Турчина А.А. з приводу недотримання виконавцем процедури проведення оцінки нерухомого майна у вигляді належної йому квартири АДРЕСА_1 та її неправомірної передачі на релізацію ДП «Сетам».

У скарзі боржник просить суд зупинити реалізацію належної йому квартири АДРЕСА_1 та заборонити ДП «Сетам» вчиняти будь-які дії щодо її реалізації до завершення розгляду його скарги. Заявамотивована тим, що квартира оцінена і передана на реалізацію, а тому існує реальна загроза того, що його квартира буде відчужена за грабіжницькою ціною, з якою він не згоден.

Задовольняючи викладене у скарзі клопотання боржника про зупинення реалізації майна та заборону його реалізації, суддя першої інстанції виходив із наявності для цього

- 3 -

підстав.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками судді виходячи з наступного.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб ст.6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у ст.6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBYv. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Умови та порядок примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає обов'язок суду розглянути у десятиденний строк скарги на рішення, дії або бездіяльність державного чи приватного виконавця (ст.447-451 ЦПК України).

Питання забезпечення позову врегульовані ст.ст.149-150 ЦПК України, які містять положення щодо підстав, способів і порядку вжиття заходів забезпечення позову. Зокрема, згідно з ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Водночас, ні Глава VІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», ні інші положення ЦПК України не містять правової норми, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому ст.ст.149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного чи приватного виконавця шляхом зупинення реалізації описаного та арештованого майна.

Таким чином, розглядаючи скаргу на дії державного чи приватного виконавця у порядку ст.ст.447, 450, 451 ЦПК України, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів так би мовити «забезпечення скарги» шляхом зупинення реалізації майна, адже за приписами ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Аналогічні роз'яснення містить п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії, або бездіяльність державного виконавця чи

- 4 -

іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», згідно якого при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Отже, у судді не було повноважень задовольняти клопотання боржника ОСОБА_2 і зупиняти реалізацію належного йому майна, а саме квартири АДРЕСА_1, до розгляду скарги по суті, а вживши таких заходів, суддя порушив як норми процесуального закону, так і норми Закону України «Про виконавче провадження».

Такі висновки відповідають правовій позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 29 жовтня 2018 року у справі № 766/10773/18-ц, де залишаючи без змін постанову апеляційного суду, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення скарги, суд вказав, що у ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження у порядку, передбаченому ст.ст.149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця шляхом зупинення реалізації майна, а тому суд не наділений такими повноваженнями, а вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2018 року у справі № 161/10648/18.

Суддя наведеного не врахував та помилково забезпечив скаргу щляхом зупинення реалізації арештованого майна.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що ухвала в оскаржуваній частині підлягає до скасування у зв'язку із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що клопотання боржника ОСОБА_2 про зупинення реалізації належного йому майна, а самеквартири АДРЕСА_1 не підлягає до задоволення, оскільки цивільний процесуальний закон не передбачає можливості вжиття таких заходів при розгляді скарги на дії виконавця.

Вимоги апеляційної скарги приватного виконавця ТурчинаА.А. прозобов'язання Голосіївського районного суду м.Києва розглянути скаргу у встановлений законом десятидений строк колегія суддів відхиляє, як такі, що не грунтуються на законі.

Доводи боржника ОСОБА_2, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо безпідставності скарги, бо закон допускає оскарження ухвали про відкриття провадження виключно з підстав порушення правил підсудності, необгрунтовані. Правове значення має не назва ухвали (про відкриття чи закриття провадження тощо), як помилково вважає боржник, а те які питання, передбачені процесуальним законом, вирішені цією ухвалою. В даному випадку ухвалою судді від 24 грудня 2018 року вирішене питання як про відкриття провадження, так і питання забезпечення скарги шляхом зупинення ралізації арештованого

- 5 -

майна боржника, а відтак ухвала в цій частині підлягає оскарженню, що в тому числі підтверджується наведенимим вище правовими позиціями Верховного Суду.

Доводи боржника про те, що вжиті судом заходи щодо зупинення реалізації його квартири та заборони ДП «Сетам» вчиняти будь-які дії по її реалізації не є заходами забезпечення скарги надумані та безпідставні. За своїм правовим змістом вжиті судом заходи є забезпеченням скарги, бо діють до її розгляду, про що суддя вказав в ухвалі.

А посилання боржника у відзиві на те, що такі заходи вжиті за правилами та процедурами, передбаченими главою VІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» не відповідають змісту цієї глави, яка, як вище вказувалося, не містить правової норми, яка б надавала суду повноваження вживати такі заходи при розгляді скарги на дії виконавця.

Доводи боржника ОСОБА_2, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про відповідність ухвали судді щодо зупинення реалізації майна положенням п.3 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом реалізації арештованого майна у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, необгрунтовані, оскільки в даній нормі йдеться не про можливість зупинення передачі майна на реалізацію при подачі скарги на дії виконавця, як помилково вважає боржник.

Вказана норма (п.3 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження») кореспондується із приписами п.5 ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої суд у порядку забезпечення позову може зупинити продаж арештованого майна, проте лише у випадку подачі позову про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту, чого судом не встановлено, бо має місце розгляд скарги, а не позову.

Це ж стосується посилань боржника у відзиві на апеляційну скаргу про право суду зупинити стягнення на підставі виконавчого листа, що передбачає п.2 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки дана норма кореспондується із приписами п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої суд у порядку забезпечення позову може зупинити стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, чого також не встановлено.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва ТурчинаАндрія Анатолійовича задоволити частково.

Ухвалу судді Голосіївського районного суду м.Києва від 24 грудня 2018 року в частині вжиття заходів забезпечення скарги скасувати.

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про заборону реалізації нерухомого майна у вигляді квартири відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: