ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 635/6749/16-ц

Провадження № 22-ц/818/1702/19

16 квітня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 листопада 2018 року (суддя Назаренко О.В.) по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_1 про припинення поруки, -

встановив:

У вересні 2016 року до суду звернувся представник ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором № AD0GA00000013 від 11 травня 2007 року у розмірі 37826,24 доларів США, що станом на 25 липня 2016 року за офіційним курсом НБУ становить 938469,01 гривень.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що відповідно до укладеного договору від 11 травня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 18382,14 доларів США на термін до 10 травня 2017 року. Відповідач зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 25 липня 2016 року становить 37826,24 доларів США, з яких 14870,38 доларів США - заборгованість за кредитом; 20079,68 заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2876,18 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати поруку за договором поруки, укладеним 11.05.2007 року в забезпечення зобовязання за кредитним договором, припиненою.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що на забезпечення виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань за кредитним договором, 11.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно умов якого відповідач, як поручитель, на добровільних засадах прийняв на себе зобовязання солідарно відповідати перед позивачем по зобовязанням відповідача ОСОБА_1 з кредитного договору. ОСОБА_1 порушив строки погашення кредиту, банк намагався достроково повернути суму кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, проте до поручителя з вимогою про повернення коштів не звертався. 30.06.2014 року сплив строк дії поруки ОСОБА_2 за договором поруки від 11.05.2007 року.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Проти зустрічного позову заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти первісного позову заперечували, а зустрічний позов просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 листопада 2018 року позов ПАТ КБ «Приват Банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № HAD0GA00000013 від 11 травня 2007 року в розмірі 23407,35 доларів США, що станом на 18 липня 2018 року за офіційним курсом НБУ становить 580736,35 гривень. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити його зустрічний позов.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що строк дії поруки ОСОБА_2 за договором поруки від 11.05.2007 року сплив 30.06.2014 року. А оскільки ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з позовом 16.09.2016 року, то пропустив строк позовної давності.

Правом на надання відзиву інші учасники справи не скористались.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені фактичні обставини справи свідчать про порушення договірних прав позивача, а тому на їх захист підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителя сума заборгованості за кредитним договором. Підстави для визнання поруки припиненою та застосування строків позовної давності до вказаних правовідносин відсутні.

Проте погодитися з такими висновками колегія суддів не може, оскільки вони не відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 11.05.2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 18382,14 доларів США на строк з 10.05.2017 року по 10.05.2017 року включно у вигляді невідновлювальної кредитної лінії із щомісячною сплатою відсотків, розрахованих відповідно до п.п. 3.1, 3.2, 3.4 та винагороди, розрахованої відповідно до п.п. 1.1, 3.7 цього договору. Погашення кредиту проводиться у строки відповідно до графіка погашення кредиту.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання виконав та надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 18382,14 доларів США.

ОСОБА_1, всупереч умов кредитного договору здійснював свої зобов'язання не належним чином у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 25 липня 2016 року прострочена заборгованість становить 37826,24 доларів США, з яких 14870,38 доларів США - заборгованість за кредитом; 20079,68 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2876,18 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Також на забезпечення виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань за кредитним договором № HAD0GA00000013 від 11 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № HAD0GA00000013/1 від 11 травня 2007 року, відповідно умов якого відповідач прийняв на себе зобовязання солідарно відповідати перед позивачем по зобовязанням ОСОБА_1 з кредитного договору.

У серпні 2016 року відповідачі повідомлялися про наявну заборгованість за кредитним договором шляхом направлення вимоги про погашення строкової заборгованості у 5-денний термін, але свої зобовязання за договором вони не виконують.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов , визначених змістом зобовязань.

Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно умов розділу 7 кредитного договору, кредит надається в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, оплати відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що щомісяця в період сплати позичальник сплачує відсотки, розраховані до п.п.3.1, 3.2, 3.4, винагороди, розрахованої відповідно до п.п. 1.1, 3.7 цього договору.

При цьому періодом сплати згідно умов договору слід вважати період з 10 по 15 число кожного місяця.

Згідно розрахунку, наданого банком вбачається, що останній раз сплата відсотків за користування кредитом відбулась 26.01.2009 року, чим було порушено виконання умов договору.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобовязання (як правило, грошового).

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Разом з тим, заперечуючи проти вимог банку щодо повернення кредиту, поручителем ОСОБА_2 було подано до суду зустрічну позовну заяву про припинення поруки, а боржником ОСОБА_1 заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Згідно з частиною першою статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Разом із цим, встановлені частиною четвертою статті 559 ЦК України строки, після закінчення яких порука припиняється, не відносяться до позовної давності.

Врегульовуючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної правової норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53 цс 14 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-623 цс 17.

Із матеріалів справи вбачається, що в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється.

Умова пункту 12 договору поруки про припинення поруки після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором не може розглядатися як установлений строк дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України. Тому в даному випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки за спливом встановленого законом часу.

Крім того, строк виконання зобовязання, встановлений у договорі, змінюється у разі порушення його виконання.

Так, відповідно до умов п.7.1 кредитного договору у разі порушення встановлених договором термінів оплати, передбачених графіком погашення заборгованості на 120 календарних днів позичальник зобовязаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди , пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Як зазначено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Зважаючи на те, що наявність заборгованості та її розмір є доведеним та підтверджується наданим розрахунком заборгованості, який відповідачами по справі не споростований, проте банк звернувся із позовом до суду більше ніж через 6 років після настання строку повернення кредитних коштів достроково, у задоволенні позову про стягнення заборгованості до позичальника має бути відмовлено у звязку із спливом строку позовної давності.

Даних про те, що банк протягом строків, встановлених ст.559 ЦК України звертався до поручителя з приводу повернення кредитних коштів матеріали справи не містять.

Повідомлення про наявність простроченої заборгованості та дострокове повернення кредиту боржнику та поручителю було надіслано лише у серпні 2016 року, тобто із спливом більше шести років після настання строку повернення кредиту, встановленого у п.7.1 кредитного договору.

За таких обставин, порука в силу ст. 559 є припиненою.

Таким чином, оскільки позовна давність застосовується до вимог, заявлених до основного боржника, а для пред'явлення вимоги до поручителя частиною четвертою статті 559 ЦК України встановлені інші строки, які є преклюзивними, підстави для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відсутні. Зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

Згідно п.,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 листопада 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_1 про припинення поруки задовольнити.

Визнати поруку ОСОБА_2 за договором поруки № НАDOGA00000013/1 від 11.05.2007 року припиненою.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 21942,36 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

ОСОБА_3