Постанова

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 761/39536/16-ц

провадження № 61-27016св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленка ВіктораЛеонідовича,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченка М. М., Слюсар Т. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленка В. Л. (далі - ТОВ «Кіані Україна») про визнання кредитором та внесення до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації.

Позовна заява мотивована тим, що з лютого 2013 року по серпень 2016 року ОСОБА_4 працював у ТОВ «Кіані Україна». 07 квітня

2016 року відповідачем було прийнято рішення про припинення діяльності та ліквідацію товариства, оформленої протоколом загальних зборів, яким закріплено рішення про тимчасове відсторонення виконання повноважень заступника директора ОСОБА_4 25 серпня 2016 року позивача було звільнено з посади, про що видано відповідне розпорядження та підписано (із зауваженнями з боку позивача) розрахунок при звільненні.

Відповідачем не виплачено заборгованість по заробітній платі з урахування перерахунку суми встановленої в Євро до гривні, компенсації за невикористані відпустки, то по розрахункам позивача заборгованість перед ним відповідача складає 2 012 312,42 грн на яку ОСОБА_4 просив визнати його кредитором та внести до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 грудня

2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано як вимоги кредитора вимоги ОСОБА_4 до ТОВ «Кіані Україна» в розмірі 2 012 312,42 грн, що є невиплаченою заробітною платою.

Зобов'язано ТОВ «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленка В. Л. визнати кредиторські вимоги ОСОБА_4 в розмірі 2 012 312,42 грн, що є невиплаченою заробітною платою.

Зобов'язано ТОВ «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленка В. Л. включити до проміжного ліквідаційного балансу кредиторські вимоги ОСОБА_4 в розмірі 2 012 312,42 грн, що є невиплаченою заробітною платою.

Стягнуто з ТОВ «Кіані Україна» на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 1 102,40 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та визнаючи їх як вимоги кредитора у розмірі 2 012 312,42 грн, що є невиплаченою заробітною платою; зобов'язучи ТОВ «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленка В. Л. визнати кредиторські вимоги ОСОБА_4 в розмірі 2 012 312,42 грн, що є невиплаченою заробітною платою, включити до проміжного ліквідаційного балансу кредиторські вимоги ОСОБА_4 в розмірі 2 012 312,42 грн, що є невиплаченою заробітною платою, суд першої інстанції виходив з доведеності цих позовних вимог.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року апеляційну скаргу представника ТОВ «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленка В. Л. - Кортикової О. В. задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, не надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до помилкового висновку про задоволення позову щодо визнання позивача кредитором та внесення його до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації та перебрав на себе без належних на те підстав повноваження ліквідаційної комісії, на яку покладені функції встановлення виплати заборгованості при умові поданих належно оформлених документів.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

17 травня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Апеляційного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статей 105, 112 ЦК України, у зв'язку із чим

ОСОБА_4 позбавлений ефективного захисту свого порушеного права на належну йому заробітну плату.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Шевченківського районного суду міста Києва.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції:

Судом встановлено, що з 28 лютого 2013 року по 25 серпня 2016 року ОСОБА_4 працював у ТОВ «Кіані Україна» на посаді заступника директора.

Відповідно до Протоколу № 1-2016 від 07 квітня 2016 року Загальних зборів учасників ТОВ «Кіані Україна» було вирішено, зокрема, припинити діяльність товариства шляхом його ліквідації. У зв'язку з ліквідацією товариства, керуючись пунктом 1 статті 40, статтею 49-2 КЗпП України, розірвати трудовий договір із заступником директора ОСОБА_4, тимчасово відсторонити від виконання повноважень заступника директора ОСОБА_4 на строк до його звільнення, встановити, що строк для пред'явлення кредиторами вимог до товариства складає два місяці з моменту публікації інформації про припинення товариства.

Наказом від 25 серпня 2016 року № 03-3 про припинення трудового договору, ОСОБА_4 звільнено з посади заступника директора на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацію підприємства.

При звільненні позивача з роботи між позивачем та роботодавцем виник спір щодо невиплаченої заробітної плати та її розміру.

За трудовим договором працівнику гарантується право на отримання заробітної плати (оплати праці) за виконану трудову функцію та інші трудові обов'язки (ст. 21 КЗпП України).

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4- рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Гарантованим способом захистити своє право на отримання заробітної плати є звернення до суду.

Звернутися до суду можна у порядку наказного провадження, якщо працівник вимагає стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, або позовного провадження, якщо наявний спір щодо розміру заборгованості з виплати зарплати та/або права на її отримання.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом про визнання кредитором та внесення до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації, позивач посилався на порушене його право відповідачем щодо виплати йому заборгованості по заробітній платі. В підтвердження своїх позовних вимог розмір заборгованості по заробітній платі розрахований ним самим та який заперечується відповідачем. Позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач не пред'являв і доказів безспірності суми у розмірі

2 012 312,42 грн, яку б визнавав відповідач та на яку він просив суд визнати його кредитором та внести до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації суду не надав.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 104 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній станом на 04 квітня 2016 року) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно частини третьої статті 105 ЦК України Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

За змістом частин восьмої та дев'ятої статті 111 ЦК України ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред'явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду.

Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи.

Вимоги працівників, пов'язані з трудовими відносинами, у разі ліквідації платоспроможної юридичної особи вимоги її кредиторів задовольняються у другу чергу (пункт 2 частини першої статті 112 ЦК України).

Згідно положень частин третьої-п'ятої статті 112 ЦК України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову, звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи.

Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред'явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно.

Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними.

Строк для заявлення кредиторами своїх вимог було встановлено до 08 червня 2016 року.

Разом з тим, відомостей про звернення ОСОБА_4 до ліквідаційної комісії ТОВ «Кіані Україна» із вимогою про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за дні невикористаної відпустки при звільненні матеріали справи не містять. Таким чином, позивачем не дотримано порядок задоволення своїх вимог як кредитора ТОВ «Кіані Україна».

За таких обставин, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що розмір заборгованості по заробітній платі позивача з відповідачем залишився неузгодженим та спірним. Довідка про нараховану та не виплачену заборгованість по заробітній платі в матеріалах справи відсутня. Письмові звернення позивача до відповідача (т. 1, а. с. 38-55) з приводу виплати заборгованості по заробітній платі свідчать лише про його вимогу і не можуть бути належними та допустимими доказами звернення його, як кредитора та внесення до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації. А тому, висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Апеляційного суду міста Києва від 02 квітня

2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська