Справа № 529/235/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Гвоздика А. Є.

при секретарі Скрипник Р. А.,

з участю позивача ОСОБА_1 її представника, адвоката Тарана Р.Ф.

та відповідача ОСОБА_2 ,-

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Диканька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловою квартирою шляхом визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом про усунення про усунення перешкод у користуванні житловою квартирою шляхом визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що вони разом з відповідачем, який є її колишнім чоловіком, на підставі договору купівлі продажу володіють житловою квартирою АДРЕСА_4 на праві спільної сумісної власності, яка розташована по АДРЕСА_4 . В 2003 році, відповідач по справі ОСОБА_2 після припинення з нею шлюбних відносин , виселився з належної їм квартири, у якій вона продовжила постійно проживати та користуватися, разом з їхнім сином ОСОБА_3 та сином від першого шлюбу ОСОБА_4

Однак, у квітні 2018 року відповідач, разом зі своєю теперішньою дружиною ОСОБА_5 та їхніми неповнолітніми дітьми ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 вселився у їхню спільну квартиру. А до цього часу проживали у належному ОСОБА_5 житловому будинку в АДРЕСА_3. З даного часу почали постійно виникати суперечки між ними стосовно користування спільною квартирою, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Позивач зазначає, що відповідач без попередження в будь-який час доби заходить до її кімнати з вимогою виселитися з квартири. Остання зверталась до відповідача з пропозицією щодо визначення порядку користування спірною квартирою, запропонувавши варіант такого користування, однак останній не погодився на даний варіант. В свою чергу відповідач їй надіслав свої пропозиції щодо користування та кімнатами, розміщення та зберігання тих чи інших речей. Однак, в подальшому ОСОБА_2 було надіслано письмову відповідь про неможливість вчинення таких дій.

Окрім цього, позивач зазначає, що їй загалом належить 1/2 частини цієї квартири, а тому загалом буде складати площу 34.55 кв. від загальної площі, з яких житлова площа 19,75 кв.м. При цьому остання враховує інтереси своїх дітей третіх осіб по справі, які зареєстровані у ній та постійно проживають за вказаною адресою та іншого майна у своїй власності не мають. А отже вважає за необхідне встановити порядок користування спірною квартирою згідно якого виділити у її користування житлові кімнати площами 11,9 кв.м та 10,0 кв.м, вбудовану шафу площею 1,4 кв. м. в той же час у користуванні відповідача залишити житлову кімнату площею 17,6 кв. м. та вбудовану шафу загальною площею 4 кв. м. Лоджії залишити за користувачами суміжних кімнат. Саме такий порядок користування квартирою повно забезпечить інтереси співвласників такої, а також не змінює розмір часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Відповідач ОСОБА_2 в порядку дотримання вимог ст. 178 ЦПК України подав до суду відзив на позов у якому зазначив, що не визнає позовних вимоги позивача та проти них заперечує. Оскільки дана квартира їм з позивачем належить на праві спільної сумісної власності, на даний час частки сторін не визначено.

У зазначеній квартирі наразі постійно фактично проживають: відповідач зі своєю дружиною ОСОБА_5 та їх неповнолітні діти ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підтвердження чого надає відповідний акт складений за результатами обстеження умов проживання відповідача. Сама позивач ОСОБА_1 за вищевказаною адресою фактично не проживає з 01.10.2018 року. За наявною у відповідача інформацією позивач вже довгий час фактично проживає у с. Бричківка Полтавського району. Твердження позивача щодо наявності вчинення перешкод у користуванні квартирою не відповідають дійсності та не підтвердженні жодними доказами. Сам той факт, що відповідач разом з членами сім`ї проживає в спільній квартирі не є перешкоджанням позивачеві у користуванні даним нерухомим майном. Жодних перешкод у користуванні житлом відповідач та члени його сім`ї позивачеві та іншим користувачам квартири не вчиняють. Відповідач та члени його сім`ї є неконфліктними, правил добросусідства та співжиття не порушують, жодних протиправних дій стосовно позивача не вчиняють.

Як було встановлено під час обстеження умов проживання відповідача, та зафіксовано в акті АДРЕСА_4 від 22.03.2019 року, ОСОБА_2 та члени його сім`ї проживають у кімнаті 5, що згідно експлікації квартири, зазначеної в технічному паспорті № 216 від 18.02.2019 року має площу 17.6 кв. м та мають і доступ і користуються ванною 9, вбиральнею 10, кухнею 3, коридором 1.

Натомість встановлено, що доступу до кімнати 6 площею 11.9 кв. м. та кімнати 7 площею 10.0 кв. м. ОСОБА_2 та члени його сім`ї не мають, і вказаними приміщеннями не користуються. Двері вищезазначених кімнат замкнені, що чітко зафіксовано на фотознімку, що додається до акту АДРЕСА_4.

Встановлюючи замки на дверях кімнат, що перебувають у спільній сумісній власності сторін безпосередньо сама позивач безпідставно створює перешкоди відповідачеві та членам його сім`ї у користуванні квартирою і провокує конфліктні ситуації. У зв`язку з створенням позивачем перешкод у користуванні спільною квартирою відповідач був змушений неодноразово звертатися до Диканського відділення поліції з проханням надати правову оцінку діям позивача.

Відповідач у своєму відзиві також вказує, що його дружині дійсно належить в смт. Опішня Зіньківського району Полтавської області житловий будинок, однак він знаходиться в аварійному стані та потребує капітального ремонту, що підтверджується відповідними доказами.

В той же час, відповідач, пояснив, що визначення порядку користування квартирою наразі є неможливим оскільки запропонований позивачем варіант порядку користування квартирою порушить житлові права відповідача та його неповнолітніх дітей, що мають зареєстроване місце проживання за вказаною адресою та фактично проживають і у даній квартирі. Зокрема, у разі задоволення позовних вимог та визначення порядку користування квартирою, особи, що проживають на законних підставах у вказаній квартирі будуть забезпечені житловою площею нижче норми 13,65 кв. м. на одну особу, що встановлена ст. 47 Житлового кодексу, також будуть недотримані вимоги ст. 50 Житлового кодексу щодо заборони при наданні жилих приміщень заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Сім`я відповідача, що складається з 6 осіб (чоловік, дружина, троє синів, донька) буде змушена проживати в одній кімнаті, тоді як інші дві кімнати пустуватимуть, адже позивач та її повнолітні сини фактично за вказаною адресою не проживають. Вказаний порядок користування буде несправедливим та порушуватиме принцип рівності прав власників при спільній сумісній власності майна і порушить права неповнолітніх дітей на користування квартирою в якій вони мають зареєстроване місце проживання.

В той же час, на думку відповідача, позивач не врахував, що визначення порядку користування квартирою при спільній сумісній власності не передбачено чинним законодавством і є неможливим з практичної точки зору, адже частки сторін не є визначеними. Позивач безпідставно зазначає, що сторонам належить по 1/2 частини квартири і посилається на норми, що регулюють питання спільної часткової власності, а не спільної сумісної, яка наданий час існує між сторонами. Згідно чинного законодавства у даному випадку передбачено лише право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та поділ вказаного майна.

Позивач у обґрунтуванні бажаного порядку користування квартирою виходить з того, що сторонам належить по 1/2 частини квартири, проте до виділення часток у передбачений законом спосіб це є лише припущенням, адже ст. 370 ЦК України передбачає можливість за певних обставин зміни розміру часток у разі виділу.

Позивач посилається на роз`яснення викладені в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», зокрема, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.

Проте в даному роз`ясненні жодним чином не зроблено висновок, що такий спосіб захисту не ставиться в залежність від наявного факту неможливості поділу спільної власності в натурі. А навпаки роз`яснено, в даному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

В той же час, як зазначає відповідач у відзиві, позивач доказів, що підтверджують неможливість поділу спірної квартири не надав, з вказаною пропозицією до відповідача не звертався, що свідчить про передчасність заявлених позовних вимог.

Не заслуговують уваги, також, на думку відповідача, посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України від 17.02.2016 року (справа № 6-1500цс15), оскільки спір, який розглядався що права спільної часткової власності. Оскільки, у випадку справи, що розглядається на даний час, правовідносини між сторонами регулюються, зокрема, ст. 369 ЦК України Це підтверджується і правовою позицією висловленою у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 582/649/17 за позовом про усунення перешкод та зміну порядку користування житловим приміщенням, що належить сторонам на праві спільної часткової власності. Суд роз`яснив, що виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма (358 ЦК України) регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

В свою чергу, позивачем ОСОБА_1 ,17.04.2019 року подано відповідь на відзив, у якій вона зазначила, що Відповідач у своєму відзиві заперечує проти позову зазначаючи те, що жодних протиправних дій щодо умов проживання відносно неї як співвласника та мешканця житла, не вчиняє та не порушує правил добросусідства, а отже і спір щодо порядку користування житлом відсутній. Зазначеними заявами відповідач навмисно вводить суд в оману, маніпулює обставинами справи, а тому говорить неправду.

Так, в супереч своїм твердженням про відсутність спору, відповідач у відзиві зазначає про те що особисто з членами власної сім`ї зайняв лише кімнату №5 і використовує загальні приміщення, та разом з тим, посилаючись на складений за невідомих мені обставин акт №2, заявляє про свої права на інші кімнати і зокрема кімнату в якій я проживаю. Керуючись встановленим правом спільної сумісної власності відповідач як і в своїх суперечливих поясненнях так і своїми діями до часу подання останньою позовної заяви, постійно заявляв їй про те, що він має право доступу в її спальну кімнату в будь-який час доби, вказані твердження він реалізував з`являючись о пізній годині, в ночі, з поясненнями та пропозиціями де йому буде зручніше встановити в її кімнаті шафу для одягу та з іншими вимогами.

Вказані обставини змусили позивача виїхати з власного житла та тимчасово перебувати в с. Бричківка в напівзруйнованому житловому будинку, в якому відсутнє опалення, та немає жодних умов для проживання. Заяви відповідача про замки на кімнатах не можуть розцінюватися як належний доказ, оскільки поперше, не відповідають дійсності, оскільки кімната перебуває в розпорядженні відповідача, він особисто заволодів ключами і доступу до неї позивачеві не дає. Отже, обґрунтовуючи власні заперечення відповідач всупереч власним твердженням фактично вказує на порушення умов спів проживання заявляючи «Встановлюючи замки на дверях кімнат ...безпосередньо сама позивач створює перешкоди відповідачеві та членам його сім`ї у користуванні квартирою...». Порушуючи власний життєвий простір позивача, заявляючи про свої права на все майно, а відтак підмінюючи поняття та трактуючи Закон на власний розсуд з власними корисними мотивами, без моєї на те згоди заселивши в будинок особу без громадянства ОСОБА_5 ..

Позивач зазначає, що відповідач саме своїми діями зумовив її звернення до суду за захистом своїх прав на житло оскільки на даний час зазначені нею обставини спричинили неможливість проживання в спірній квартирі.

При цьому, остання у своїй відповіді, просить суд також врахувати що зазначеними діями відповідач фактично протиправно порушує її право на недоторканість житла, яке передбачене положеннями ст. 30 Конституції України, ст. 12 Загальної декларації прав людини, ст. 8 Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Відповідач, на думку позивача, довільно трактуючи визначене законом право сумісної власності вже у Відзиві заявляє про безперешкодність власного права на проникнення у будь-яку з кімнат будинку. Вже такою обставиною визнаючи повний зміст існуючого спору та допустиму правомірність реалізації мого права на захист шляхом звернення до суду.

Неспроможними та недопустимими доказами доводячи свої права відповідач безпідставно вказує на неможливість захисту її права за існування спільної сумісної власності. Вважає такі твердження та посилання на судову практику є недопустимими. Заяви відповідача про невизначеність часток такими що не відповідають ні вимогам чинного законодавства ні фактичним обставинам.

Як пояснює позивач, право власності на квартиру АДРЕСА_4 , набуте нами на підставі Договору купівлі продажу АВМ № 313575 від 03.10.2000 року. Частки у праві власності договором купівлі-продажу не визначені, зазначене нерухоме майно придбане нами в період шлюбу та є спільною власністю в рівних частинах відповідно до Закону.

Відповідно до ст. 66 СК України - подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Отже, однією з правомочностей подружжя, як і інших власників, є можливість вилучення з речі її корисних властивостей, тобто користування нею. Подружжя наділені правом визначити порядок користування спільним майном. Не позбавлені цього права також інші учасники спільної сумісної власності (ч. 1 ст. 369 ЦЮ. Водночас закон не визначає ні форми, ні змісту договору про використання майна, що є у спільній сумісній власності, тому для даних відносин слід застосовувати норми. які регулюють порядок укладення і посвідчення подібного договору між учасниками спільної часткової власності (ч. 2-4 ст. 358 ЦК України).

Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 року за N 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності /зі змінами/, судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Тобто позовні вимоги про встановлення порядку користування спільним майном є самостійним способом захисту порушених прав співвласника та не обов`язково ставляться в залежність від наявного .

Разом з тим, визнання відповідачем рівності часток підтверджується і матеріалами справи а зокрема його листом від 21.06.18 р. та пропозицією про продаж частки.

Враховуючи викладене, заяви відповідача про те що, позивач не має права на захист свого права на проживання в житлі не інакше як шляхом виділення своєї частки є нікчемними та такими, що не можуть бути прийнятими до уваги.

В подальшому, відповідачем ОСОБА_2 подано до суду заперечення на відповідь на відзив, у якому він вказав, що обгрунування зазначені нею у такому є необґрунтованими, оскільки останньою не доведено наявності перешкод, які вчиняються ним та його сім`єю стосовно користування позивачем її житловою квартирою. Позовні вимоги не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Кожна особа має право вільно пересуватися і обирати місце проживання. Позивач даним правом скористалася, але в будь-який момент може вільно і без жодних перешкод зі сторони відповідача, чи членів його сім`ї повернутися до спільної квартири, однак робити цього на його думку, не бажає. В кімнаті 6| площею 1-1.9 кв. м. та кімнаті 7 площею 10.0 кв. м. наразі ніхто не проживає.- Відповідач та члени його сім`ї вказаними приміщеннями не користуються і доступу до них не мають. Двері вищезазначених кімнат замкнені позивачем.

Той факт, що позивач наразі проживає в с. Бричківка жодним чином не вказує на наявність у неї перешкод у користуванні спільною квартирою.

Жодних перешкод у користуванні житлом відповідач та члени його сім`ї позивачеві та іншим користувачам квартири не вчиняють. Сам той факт, що відповідач разом з членами своєї сім`ї проживає в спільній квартирі не є перешкоджанням позивачеві у користуванні даним нерухомим майном.

Позивач безпідставно зазначає, що сторонам належить по 1/2 частини квартири і пропонує застосовувати норми, що регулюють питання спільної часткової власності, а не спільної сумісної, що порушує принципи законності таї правової визначеності.

Позивач посилається на визнання відповідачем рівності часток, що на її думку підтверджується відповідними пропозиціями врегулювати дане питання шляхом купівлі частки, проте це не відповідає дійсності, адже йшлося про можливу майбутню угоду, якій передувало б визначення розміру часток. Проте наразі частки сторін ні договором, ні будь-яким іншим правочином не визначені і майно є спільною сумісною власністю.

Окрім того, відповідач зазначив, що позивач в порушення ст. 93 ЦПК України, проігнорував поставлені йому відповідачем у відзиві запитання і не вчинив належних процесуальних дій.

17.04.2019 року, ухвалою суду до участі в розгляді справи залучено у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Таран Р.Ф. позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позові та відповіді на відзив, вказавши, що позовні вимоги є обґрунтованими, відповідач ОСОБА_2 своїми діями чинить перешкоди у користуванні житловою квартирою, внаслідок чого її проживання у ній стало неможливим, а тому вона була змушена виїхати до іншого населеного пункту, однак має намір проживати у спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 при розгляді справи проти задоволення позовних вимог заперечив, вказавши, що вони є безпідставними з підстав викладених ним у відзиві, заперечені та в судовому засіданні.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги своєї матері позивача ОСОБА_1

Дослідивши документи справи, заслухавши пояснення сторін, представника позивача - адвоката Тарана Р.Ф. третіх осіб по справі, свідка з боку відповідача ОСОБА_10 та оцінивши наявні в справі докази у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що сторони на підставі договору купівлі продажу, укладеного 03.10.2003 року між ними та ОСОБА_11 , на праві спільної сумісної власності володіють житловою квартирою АДРЕСА_4 .

Згідно технічного паспорта, виданого 18.02.2019 року Приватним підприємством Полтавським бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", вказана квартира складається з коридору №1, площею 8,6 кв.м, шафи АДРЕСА_4, площею 1,4 кв. м., кухні № 3, площею 9,7 кв.м., шафи № 4, площею 1 кв.м., кімнати № 5, площею 17.6 кв.м., кімнати № 6 площею 11.9. кв.м., кімнати № 7 площею 10 кв.м., ванни № 9, площею 2,6 кв.м., вбиральні № 10, площею 1,5 кв.м., а тож двох лоджій площею 2,4 кв.м. кожна.

Ч. ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них є спільною сумісною власністю.

Співвласники майна що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, що прямо передбачено ч. 1 ст. 369 ЦК України.

Позивач та її представник - адвокат Таран Р.Ф. у своїй відповіді на відзив та при розгляді справи вказують що, сам відповідач визнав рівність часток, а його визнання зокрема його листом пропозицією від 21.06.2018 року, а також пропозицією про продаж частки.

При цьому, останні посилаються на роз`яснення, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.

Однак, позивачем та та її представником не взято до уваги, той факт, що сама по собі спільна сумісна власність поділяється на два окремі види: на спільну сумісну власність, особливістю якої є невизначеність часток співвласників, та спільну часткову власність при якій частки співвласників майна визначено. ( ст. 358 та ст. 368 ЦК України).

В своєму позові позивач мотивує своє звернення до суду тим фактом, що з відповідачем вони не можуть дійти згоди у користуванні їхньою спільною квартирою, чинить перешкоди у користуванні нею, та вимагає її виселенню.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

П. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

В свою чергу, згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В той же час, ч. 1 ст. 372 ЦПК України зазначає, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 2 ст.372 ЦК України).

Судом встановлено, що сторони жодних угод щодо користування спірною квартирою не укладали, домовленість між ними про таке користування відсутня, а позивач має намір в судовому порядку визначити порядок користування такою.

За загальним правилом ст. 369 ЦК України усі учасники мають одержати реальну можливість володіти та користуватися спільним майном у натурі. Інше правило може бути встановлено за домовленістю між ними. Отже, без існування такої домовленості, враховуючи те, що право спільної сумісної власності поширюється на усе майно, навіть без приблизного, ідеального визначення часток у праві на нього, кожен із співвласників може вимагати доступу до володіння та користування усім спільним майном. Безумовно, здійснення повноважень володіння та користування одним з учасників щодо усього спільного майна, або його частини без домовленості з іншим співвласником, не може не порушувати аналогічних речових прав інших останнього.

Згідно ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За вказаних обставин, при примусовому встановленні судом порядку користування спірною квартирою, загалом буде порушено права на користування спірним майном відповідача, який загалом володіє та має право на користування такою на загальних засадах, як і сама позивач. А при розгляді вказаного спору суд повинен враховувати баланс інтересів обох сторін.

В той же час, суд не приймає до уваги твердження обох сторін, про наявність у кожного з них іншого житла в інших населених пунктах та змоги проживати в ньому, оскільки наявність або відсутність такого жодним чином не впливає на права сторін щодо вільного володіння користування спірною квартирою, оскільки гарантовано Конституцією України та охороняється державою.

Окрім цього слід звернути увагу на рішення від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою), у якому Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних)прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Дослідивши матеріали справи як кожен окремо так і в їх сукупності, виходячи з засад неприпустимості позбавлення права власності, справедливості та добросовісності, беручи до уваги той факт, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а отже кожен з них має однакові права на користування та володіння, домовленість між останніми, стосовно користування такою відсутня, а тому встановлення порядку користування нею, як метод усунення перешкоди у користуванні житлом за рішенням суду, негативно вплине на права іншого її рівноцінного співвласника - відповідача по справі, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача, а тому останній слід відмовити в їх задоволенні за безпідставністю.

Керуючись ст. ст.15, 358, 368, 369, 372, п. 2, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» , ст. ст. 4 10, 12, 17, 81, 89, 133, 141, 158, 187, 200 ч. 3, 206 ч. 4, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , треті особи, які не заявляють самостійних позовних вимог ОСОБА_3 , зареєстрований АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 зареєстрований по АДРЕСА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловою квартирою шляхом визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю, відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили через 30 днів з дня його проголошення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Головуючий: