Справа № 182/7042/13-ц
Провадження № 2/0182/159/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21.05.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Кобеляцької Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль в особі Дніпропетровської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на наступне.

02 квітня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та фізичною особою ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 014/127348/3147/74, згідно якого Банк надав Позичальнику кредит у загальній сумі 56 000 доларів США з фіксованою відсотковою ставкою 13,25 % річних строком до 01.04.2024 року. На виконання зобов`язань за Кредитним договором, Банк здійснив видачу кредитних коштів Позичальнику шляхом зарахування кредитних коштів в сумі 56 000 доларів США на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1 , які вона отримала готівкою через касу Банку в сумі 55 445,54 доларів США, відповідно до заяви про видачу готівки № 3 від 02.04.2007 року, а залишок сплачено Банку як комісія за отримання кредиту відповідно до п.1.3.1 Кредитного договору. Тим самим Позивач виконав свої зобов`язання перед Позичальником за Кредитним договором в повному обсязі. Відповідно до ст.5.1 Кредитного договору, Позичальник зобов`язався щомісячно здійснювати погашення кредиту та процентів в розмірі, згідно з Графіком погашення кредиту та інших платежів (додаток 1 до Кредитного договору). Позичальник систематично не виконував вимоги Кредитного договору в частині щомісячного погашення кредиту та процентів в розмірі, згідно з Графіком погашення кредиту. Станом на 26 жовтня 2015 року заборгованість Позичальника перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» за відсотками та тілом кредиту склала 65 255,70 доларів США (а саме: заборгованість за кредитом в сумі 46 372,53 доларів США; заборгованість за відсотками в сумі 18 883,17 доларів США). Крім того, в первісній позовній заяві Банком також заявлено пеню станом на 12.04.2013 року в розмірі 14 033,47 грн. У разі невиконання або неналежного виконання Позичальником умов кредитного договору, Банк має право, відповідно до п.6.8 Кредитного договору, достроково стягнути заборгованість за кредитом, нараховані відсотки та штрафні санкції. Відповідно до ст.10.1 Кредитного договору, Позичальник несе відповідальність за порушення строків повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредиті та сплачує Банку пеню. В якості забезпечення зобов`язань позичальника перед банком за кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (надалі Відповідач-1) було укладено договір іпотеки від 02 квітня 2007 року, згідно якого ними було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Згідно п.5.1 Договору іпотеки, у разі порушення основного зобов`язання або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. В зв`язку з порушенням умов кредитного договору 29.04.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 направлено вимогу за вих. № 508 щодо погашення заборгованості, яку вони проігнорували. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк. Статтями 1049, 1054 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Частиною 1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання. У відповідності до приписів ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. В силу правил ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Ст.611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Ст.549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ст.524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно зі ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Крім того, відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до п.29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства про вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту, суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Відповідно до п.п.4 п.29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства про вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів суд має враховувати, що, згідно зі статтею 526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання, відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. За нормами даної статті, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У разі порушення боржником основного зобов`язання, відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає, відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Стаття 12 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до положень пунктів 1, 3 ст.33. Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 29.07.2013 року Банк звернувся з даним позовом до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області про звернення стягнення на заставне майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла, на підтвердження чого ОСОБА_1 до матеріалів справи було надано ксерокопію свідоцтва про її смерть. 26 квітня 2016 року сплинув строк звернення правонаступників з заявами про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 . За даний час до нотаріальної контори звернувся лише чоловік померлої - відповідач-1 ОСОБА_1 . Крім своєї заяви про прийняття спадщини, він також надав до нотаріальної контори заяву про наявність інших спадкоємців у померлої, де зазначив, що, окрім нього, обов`язковим спадкоємцем померлої є також їх спільна неповнолітня донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка приймає спадщину незалежно від подання відповідної заяви. Таким чином, можливо вважати, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли її чоловік ОСОБА_1 (відповідач-1) та її неповнолітня донька ОСОБА_2 (відповідач-2) з наступних підстав. По перше, ОСОБА_1 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті своєї дружини. По друге, ОСОБА_1 як законний представник своєї неповнолітньої доньки (згідно до ст.242 ЦК України) подав заяву до нотаріальної контори про наявність інших спадкоємців, в якій повідомив, що у померлої ОСОБА_3 є неповнолітня донька ОСОБА_2 , яка приймає спадщину незалежно від подання відповідної заяви. Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004 року, визначений Главою 87 ЦК України. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Частиною третьою статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що, якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Таким чином, за змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Проте, якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цих норм, такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що, хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину, відповідно до статті 1296 ЦК України, є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак, відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд України у своїй постанові від 08.04.2015 року, висновки якої є обов`язковими для суду, відповідно до ст.3607 ЦПК України. 15.04.2016 року до Другої Нікопольської нотаріальної контори Дніпропетровської області за вих.№140-9-0-00/12-487 направлено претензію спадкоємцям померлої ОСОБА_3 з вимогою щодо повідомлення останніх про наявність кредитних зобов`язань померлої, однак, до цього часу жоден із спадкоємців вимогу (претензію) не виконав. За таких обставин звернулись до суду і просять в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за тілом кредиту у розмірі 46 372,53 доларів США (станом на 26 жовтня 2015 року), за відсотками у розмірі 18 883,17 доларів США (станом на 26 жовтня 2015 року) та пені в розмірі 14 033,47 грн. (станом на 12 квітня 2013 року) за кредитним договором № 014/127348/3147/74 від 02.04.2007 року та всіма додатковими угодами до нього перед Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 02.04.2007 року, який належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши, що початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлюється на підставі оцінки визначеної судовою будівельно-технічною експертизою. А також стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у розмірі 674 грн., стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у розмірі 674 грн. Та повернути на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у розмірі 2 093 грн. як зайво сплачений.

В судове засідання представники позивача та третіх осіб не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Представник позивача позов підтримав та просив суд задовольнити його в повному обсязі. Представники третіх осіб покладались на розсуд суду.

Відповідачі в судове засідання не прибули. Про день та час слухання справи були неодноразово повідомлені належним чином судовими повістками з поштовими повідомленнями, які отримували особисто. Про причини неявки в судове засідання суд не повідомили.

Більш того, відповідачі намагаються затягувати розгляд справи оскарженням всіх ухвал суду до апеляційної інстанції, що свідчить про небажання відповідачів задовольняти вимоги позивача як кредитора. Більш того, судом 21.07.2015 року за даною справою вже виносилось заочне рішення, яке було скасовано 11.09.2015 року за заявою відповідача ОСОБА_1

Тому суд вважає за необхідне винести рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Як встановлено в судовому засіданні, 02.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та фізичною особою ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 014/127348/3147/74, згідно якого Банк надав Позичальнику кредит у загальній сумі 56 000 доларів США з фіксованою відсотковою ставкою 13,25 % річних строком до 01.04.2024 року (а.с.6-11 т.1). На виконання зобов`язань за Кредитним договором, Банк здійснив видачу кредитних коштів Позичальнику шляхом зарахування кредитних коштів в сумі 56 000 доларів США на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1 , які вона отримала готівкою через касу Банку в сумі 55 445,54 доларів США, відповідно до заяви про видачу готівки № 3 від 02.04.2007 року (а.с.17-18 т.1), а залишок сплачено Банку як комісія за отримання кредиту відповідно до п.1.3.1 Кредитного договору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальникові зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено в судовому засіданні, позичальник систематично не виконував вимоги Кредитного договору в частині щомісячного погашення кредиту та процентів в розмірі, згідно з графіком погашення кредиту. Станом на 26 жовтня 2015 року заборгованість позичальника перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» за відсотками та тілом кредиту склала 65 255,70 доларів США (а саме: заборгованість за кредитом в сумі 46 372,53 доларів США; заборгованість за відсотками в сумі 18 883,17 доларів США). Крім того, пеня станом на 12.04.2013 року складає 14 033,47 грн. (а.с.9-11 т.1).

При цьому, суд зазначає, що, відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч.1 ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

В якості забезпечення зобов`язань позичальника перед банком за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 02 квітня 2007 року, згідно якого ними було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с.14-16 т.1).

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до ст.35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Згідно з п.39 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 30.04.2012 року, суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦКУкраїни має право вимагати застосування його судом.

Враховуючи невизнання та порушення прав іпотекодержателя, суд дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателю, тобто, для задоволення позову.

В судовому засіданні також було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла (а.с.114, 117 т.1). 26 квітня 2016 року сплинув строк звернення правонаступників з заявами про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 . За даний час до нотаріальної контори звернувся лише чоловік померлої ОСОБА_1 (а.с.149 т.1). В заяві про прийняття спадщини він також зазначив про наявність іншої спадкоємиці у померлої - їх спільної неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка приймає спадщину незалежно від подання відповідної заяви.

Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004 року, визначений Главою 87 ЦК України.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218, 1231 ЦК України, до складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Відповідно до ч.1,2 ст.23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі, в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть, у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що, якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із ч.1,2 ст.39 Закону України «Про іпотеку», в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Враховуючи, що право на розпорядження спірною квартирою належать позивачеві, та, відповідно, проживання в ній відповідачів є незаконним та порушує права позивача, тому відповідачі мають бути виселені зі спірної квартири.

При цьому, судом враховується, що, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, згідно із ст.4 Закону України «Про заставу», та/або предметом іпотеки, згідно зі ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Судом не встановлено обставин того, що відповідачі на праві власності, крім спірного майна, мають також ще будь-яке інше житлове приміщення.

Статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається, як відстрочення виконання зобов`язання (п.2 ч.1 ст. 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов`язання, а є відстроченням виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов`язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Виходячи з викладеного, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки за вказаних обставин задовольняється судом з ухваленням відповідного рішення, а його виконання здійснюється з урахуванням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає й стягнення компенсації судових витрат.

Керуючись ст.12, 76, 77, 81, 89, 133, 141, 259, 265, 268, 273, 289, 354 ЦПК України, ст.16, 509, 514, 516, 526, 575, 610, 612, 1050, 1054 ЦК України, ст.7, 33, 35, 37 Закону України «Про Іпотеку», суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль в особі Дніпропетровської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселенн - задовольнити в повному обсязі.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за тілом кредиту у розмірі 46 372,53 доларів США (станом на 26 жовтня 2015 року), за відсотками у розмірі 18 883,17 доларів США (станом на 26 жовтня 2015 року) та пені в розмірі 14 033,47 грн. (станом на 12 квітня 2013 року) за кредитним договором № 014/127348/3147/74 від 02.04.2007 року та всіма додатковими угодами до нього перед Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 02.04.2007 року, який належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши, що початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлюється на підставі оцінки визначеної судовою будівельно-технічною експертизою.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у розмірі 674 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у розмірі 674 грн.

Повернути на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у розмірі 2 093 грн., як зайво сплачений.

Рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал