ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2262/19 Справа № 186/1062/18 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко С. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Першотравенський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення інфляційних сум, процентів за користування грошима та 3% річних від простроченої суми позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики та інфляційних сум, 3 процентів річних за користування грошима /а.с.2-3/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01 червня 2012 року він надав відповідачу грошову позику в розмірі 30 000 гривень, підтвердженням є власноруч написана розписка. Добровільно позичальник відмовився повертати даний борг та рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року, справа № 186/1064/14-ц, з відповідача була стягнута сума боргу 30 000 гривень. Разом з цим, відповідач зобовязався сплачувати проценти в розмірі 1 000 гривень за користування грошовими коштами позивача. На теперішній час сума позики повернута не була, у звязку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних сум. Також враховуючи, що вимоги про стягнення щомісячних відсотків передбачених договором позики позивачем не було заявлено під час розгляду справи про стягнення основної суми борги, заявник просить суд стягнути з відповідача суму нарахованих відсотків за договором.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2018 року заявлені позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 49, 67 грн., три процента річних за договором позики від 01 червня 2012 року в розмірі 11, 67 грн., загальна сума 61, 34 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с.64-68/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які банк посилалася у своїй позовній заяві /а.с.71-73/.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, підтверджений розпискою, за яким позивач позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 30 000 гривень, які він зобовязався повернути на першу вимогу позивача.

Дані обставини встановлені рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року та додаткового доказування не потребують в силу ст.82 ЦПК України.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року, цивільна справа №186/1064/14-ц, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 червня 2012 року в розмірі 30 000 гривень та судовий збір в розмірі 300 гривні.

Відповідно до листа №13.23/2166 від 07 травня 2018 року Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області встановлено, що з ОСОБА_2 на підставі виконавчих листів №186/1064/14-ц виданих 18 грудня 2014 року та 29 грудня 2014 року /судовий збір за забезпечення позову/ Першотравенським міським судом Дніпропетровської області було стягнуто та перераховано на користь ОСОБА_1 наступні грошові кошти: 7,33 гривень (платіжне доручення № 217 від 08 липня 2016 року); 27,53 гривень (платіжне доручення № 253 від 30 серпня 2016 року); 27,53 гривень (платіжне доручення № 277 від 14 вересня 2016 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 329 від 12 жовтня 2016 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 391 від 11 листопада 2016 року); 16,75 гривень (платіжне доручення № 449 від 14 грудня 2016 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 29 від 01 лютого 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 48 від 02 березня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 78 від 15 березня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 112 від 11 квітня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 153 від 18 травня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 186 від 09 червня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 230 від 13 липня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 246 від 06 вересня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 282 від 20 вересня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 310 від 11 жовтня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 351 від 29 листопада 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 379 від 22 грудня 2017 року).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Враховуючи наведені норми закону колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування наслідків ст.625 ЦК України до даних правовідносин з огляду на непогашення суми боргу в повному обсязі на час розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до боргових відносин /а.с.45-47/.

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за договором позики в належному розмірі повернуто не було, три проценти річних та інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом 12 липня 2018 року, тому враховуючи зазначені вимоги закону дані суми підлягають стягненню починаючи з 12 липня 2018 року.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду про стягнення трьох процентів річних на суму заборгованості за договором позики в межах позовної давності. Проте колегія суддів не може погодитись з визначеним районним судом розміру суми, що підлягає стягненню. Так, визначаючи розмір процентів, що підлягають стягненню апеляційний суд виходить з розрахунку (3% Х суму боргу Х кількість прострочених днів)/ 365 (кількість днів у році), відповідно до якого за період з 12 липня 2015 року по 12 липня 2018 року з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 2 701, 26 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат суд виходить з наступного. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач розраховує індекс інфляції на суми сплачені відповідачем в межах виконавчого провадження в рахунок погашення боргу, тоді як нормою ст.625 відповідальність у вигляді інфляційних страт встановлена за невиконання зобовязань, тобто розмір індексу інфляції повинен розраховуватись від суми, яку позивача не отримав суми боргу. Оскільки позикодавець несе втрати від неповернутої суми заборгованості.

Враховуючи викладене позовні вимоги про стягнення індексу інфляції задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про стягнення відсотків передбачених договором позики у розмірі 1 000 грн. кожного місяця районний суд виходив з недоведеності заявленої вимоги. З таким висновком також погоджується колегія суддів, оскільки боргова розписка від 01 червня 2012 року не містить жодних умов про сплату будь-яких процентів. Отже, надані позивачем докази не дають можливості суду встановити факт наявності домовленості між сторонами договору позики, про сплату процентів в розмірі 1 000 гривень, на постійній щомісячний основі, початок та закінчення періоду їх нарахування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованої відмови у стягненні вищезазначених процентів за договором позики не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення в цій частині, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за договором позики скасуванню, з ухваленням нового судового рішення в цій частині.

Відповідно до вимог ст..141 ЦПК України стягнутий судовий збір з відповідача на користь позивача за подання позову підлягає зменшенню з 802 грн. до суми 27, 01 грн. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 40, 49 грн.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2018 року в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за договором позики скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, суму трьох процентів річних за договором позики від 01 червня 2012 року, нарахованих за період з 12 липня 2015 року по 12 липня 2018 року включно, в розмірі 2 701, 26 грн.

Відмовити в задоволені позовних вимог про стягнення інфляційних втрат за договором позики від 01 червня 2012 року.

Зменшити стягнутий з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір з 802 грн. до суми 27, 01 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 40, 49 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. ОСОБА_4 ОСОБА_4