16.05.2019 Справа № 756/2061/19
Справа пр. №2/756/3318/19
ун. №756/2061/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 травня 2019 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Андрейчука Т.В.,
за участю секретаря судового засідання - Лісовенка О.О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу матері, -
У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 відповідно до приписів ч. 1 ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території" звернувся до Київського апеляційного суду з клопотанням про визначення підсудності цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу матері.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 січня 2019 року підсудність указаної справи визначена Оболонському районному суду м. Києва.
05 березня 2019 року Оболонським районним судом м. Києва прийнято до провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу матері та відкрито загальне позовне провадження у справі.
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі
ОСОБА_2 подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає з матір`ю ОСОБА_2 у м. Севастополі.
Позивач стверджував, що має намір виїжджати з сином за кордон, проте ОСОБА_2 нотаріально засвідченої згоди на виїзд малолітнього ОСОБА_3 не надає.
З цих підстав ОСОБА_1 просив суд надати дозвіл малолітньому ОСОБА_3 на багаторазові виїзди за межі України до досягнення ним шістнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі батька ОСОБА_1 без згоди та супроводу матері ОСОБА_2 , а також у супроводі інших осіб, уповноважених батьком дитини ОСОБА_1 без згоди та супроводу матері ОСОБА_2
У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала.
За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.
07 квітня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції м. Севастополя (а. с. 26).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народився син ОСОБА_3 (а. с. 25).
29 листопада 2007 року шлюб, укладений між сторонами справи, було розірвано (а. с. 27).
У судовому засіданні встановлено, що сторони справи мешкають окремо. Дитина проживає з матір`ю ОСОБА_2 у м. Севастополі.
Як зазначив у позовній заяві та пояснив в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , він має намір виїжджати сином за кордон без супроводу матері ОСОБА_2 , проте відповідач ухиляється від надання нотаріальної посвідченої згоди на виїзд малолітнього ОСОБА_3 з батьком без супроводу матері.
Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).
Ст. 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
П. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.
Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.
Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.
Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди матері суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов`язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого мати фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею (такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 12 квітня 2017 року у справі №6-15цс17, позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 28 березня 2018 року у справі №725/4303/15-ц, від 07 листопада 2018 року №507/306/17, від 11 грудня 2018 року №523/3075/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №132/1119/17, від 19 січня 2019 року у справі №147/1009/17).
У своєму позові ОСОБА_1 просив суд фактично надати дозволи на майбутнє на багаторазові виїзди малолітнього ОСОБА_3 за межі України без нотаріально засвідченої згоди та супроводу матері без зазначення їх початку й закінчення.
Крім цього суд звертає увагу на те, що ст. 11 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, на держави-учасниці покладено обов`язок вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.
За змістом Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналась згідно з Законом від 11 січня 2006 року №3303-IV, один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Таким чином, задоволення судом вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон можливе лише за відсутності згоди одного з батьків.
Проте, усупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 заперечує проти виїзду дитини за кордон та ухиляється від надання відповідної згоди.
За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без нотаріально засвідченої згоди та супроводу матері слід відмовити.
Зважаючи на вищенаведене, керуючись Конвенцією про права дитини, Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, ст. ст. 15, 16, 313 Цивільного кодексу України, ст. ст. 141, 153, 157, 161 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу матері - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 16 травня 2019 року