Єдиний унікальний номер 225/6800/18 Номер провадження 22-ц/804/1050/19
Головуючий у 1 інстанції Скиба М.М.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Космачевської Т.В., Санікової О.С.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 225/6800/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати, грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 22 січня 2019 року (суддя Скиба М.М.), ухваленого в приміщенні суду в м.Торецьк Донецької області, повний текст рішення суду складено 24 січня 2019 року -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала до суду позов до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заробітної плати, грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з серпня 2016 року до 03 квітня 2017 року вона перебувала у трудових правовідносинах з РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 03 квітня 2017 року наказом від 31 березня 2017 року №124/ДН-ОС її було звільнено на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Проте, всупереч ст.116 КЗпП України, в день звільнення з нею не було проведено остаточний розрахунок, зокрема, не була виплачена заробітна плата за березень-квітень 2017 року у розмірі 8 006 грн. 61 коп., а також компенсація за 20 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 3802 грн. Оскільки відповідач не провів з нею розрахунок в день звільнення, вважала, що з відповідача на її користь підлягають стягненню сума компенсації громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з березня по квітень 2017 року станом на 01 листопада 2018 року відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Також позивач зазначила, що починаючи з моменту невиплати заробітної плати і до сьогоднішнього дня вона перебуває у ненормальних умовах життя, що виникли внаслідок порушення її конституційного права на оплату праці. Це призвело до глибоких моральних страждань, її емоційного спустошення, через брак коштів, вона не мала можливості виїхати з м. Донецьк, коли там вкотре починалися активні бойові дії. Вищенаведене завдало позивачу моральної шкоди. Окрім того, зазначила, що відповідачем було грубо порушено конституційні права ОСОБА_1 і ці права залишаються порушеними і досі.

Просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з березень-квітень 2017 року у розмірі 8006 грн. 61 коп.; середньомісячний заробіток за час затримки заробітної плати за період березень-квітень 2017 року у розмірі 75089 грн. 50 коп.; компенсацію за час невикористаної відпустки у розмірі 3802 грн.; суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за період березень-квітень 2017 року у розмірі 1514 грн. 07 коп.; моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 22 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за час невикористаної відпустки у розмірі 4 478 грн. 40 коп.; компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 84 грн. 84 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 100764 грн.; моральну шкоду у розмірі 500 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір на корить держави у розмірі 1065 грн. 08 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на корить держави у розмірі 729 грн. 98 коп.

У лютому 2019 року АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі через порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Судові витрати просить стягнути з позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими та суперечать чинному законодавству, оскільки висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року підтверджено унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), якому суд не надав належної оцінки, а також не врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року № 6-364цс16 та 6-365цс16, а також від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16.

Суд першої інстанції ухвалив рішення за відсутності обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди, а також за відсутності доказів розміру цієї шкоди.

В порушення абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, суд не зазначив в резолютивній частині оскаржуваного рішення чи включає визначена судом сума податки та інші обов`язкові платежі.

Також скаржник зазначає, що оскільки позивачем, в порушення ст.177 ЦПК України, не було надано документів, що підтверджують сплату судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, це є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Позивачем через представника ОСОБА_2 подано письмовий відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначено, що посилання відповідача на форс-мажорні обставини, які унеможливили виконання ним своїх обов`язків, заблокувавши доступ до первинної документації, науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є недоречними, оскільки відомості про кількість днів відпустки були взяті саме з первинної документації (наказу про припинення трудового договору). Більш того, виплативши 13 вересня 2017 року позивачу заробітну плату за першу половину березня 2017 року, відповідач не виплатив їй компенсацію за невикористану відпустку, встановлену наказом про звільнення відповідача. Враховуючи викладене вважає правильним рішенням суду в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Посилання відповідача на те, що судом першої інстанції на надано належної оцінки науково-правовому висновку ТПП України, також вважає недоречними, оскільки судом першої інстанції було справедливо зазначено, що вказаний висновок є нічим іншим, як узагальненням особистої думки науковців, суперечить фактичним обставина справи, та не є сертифікатом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору) відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження від 06 березня 2019 року отримана відповідачем за місцезнаходження юридичної особи та за місцезнаходження філії - 12 березня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.178,179) .

Позивач про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження від 06 березня 2019 року повідомлена 11 березня 2019 року шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с.177).

Частиною 3 ст. 360 ЦПК України передбачено, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у позовній заяві, складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 13 ст.7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 18 серпня 2016 року знаходилась у трудових відносинах з Регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 03 квітня 2017 року вона була звільнена з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням в зв'язку з переїздом на нове місце проживання (наказ № 124/ДН-ос від 31 березня 2017 року) (а.с.8-10).

Згідно наказу (розпорядження) № 124/ДН-ос від 31 березня 2017 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 має право на компенсацію за 20 днів невикористаної відпустки (а.с.15).

З листа структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень «Регіональної філії «Донецька залізниця» №623ДН/ДОН від 06 грудня 2018 року вбачається, що за березень місяць позивачу нарахована заробітна плата у сумі 1407 грн. 30 коп., яку вона отримана у касі м. Лиман 13 вересня 2017 року. Дана обставина також підтверджується відомістю про виплату грошей № 32 за березень 2017 року (а.с.46, 92-93)

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено здійснення трудових обов`язків та виходу на роботу в період з 16 березня 2017 року по 03 квітня 2017 року. Надані позивачем розрахункові листи та табеля обліку використання робочого часу за березень-квітень 2017 року, не містять підписів повноважних осіб підприємства, печаток підприємства, а тому не відповідають вимогам належності доказів.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки, суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення позивачу не виплачена компенсація за 20 днів невикористаної відпустки, тому, керуючись вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року № 100, суд визначив суму до стягнення у розмірі 4478 грн. 40 коп.

Частково задовольняючи позов в частині стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, суд першої інстанції виходив з того, що заробітну плату за першу половину березня 2017 року у розмірі 1407 грн. 30 коп. позивач отримала 13 вересня 2017 року, тому суд стягнув з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 03 квітня 2017 року (дата звільнення) по 13 вересня 2017 року (дата фактичного розрахунку) у розмірі 84 грн. 84 коп.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 117 КЗпП України, вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року № 100. Суд не прийняв у якості доказу звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності перед найманим працівником за не виконання ст. 116 КЗпП України, науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, оскільки цей висновок містить точку зору та особисту думку науковців, які його склали, з урахуванням обсягу документів, які надав відповідач для дослідження. Крім того, даний висновок не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідач міг передбачити втрату контролю і доступу до виробничих потужностей та іншого майна у м. Донецьку у 2017 році, оскільки антитерористична операція була розпочата в 2014 році, проте не вчинив дій для схоронності первинної документації. Суд вважав, що єдиним документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є сертифікат про форс-мажорні обставини, виданий Торгово-промисловою палатою та зареєстрований в реєстрі сертифікатів.

Задовольняючи частково позові вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що з позивачем не було проведено остаточний розрахунок в день її звільнення, отже, остання зазнала моральних страждань. Врахувавши глибину та тривалість моральних страждань, виходячи з розміру своєчасно невиплачених сум, засад розумності і справедливості, суд стягнув з відповідача 500 грн.

Відповідно до п.15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Відповідачем рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог про стягнення грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди.

З висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог повністю погодитися не можливо з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 4 ст.97 КЗпП України, ст.22 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Положеннями частини 1 ст.83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини 2 ст.21 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п.7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Відповідно до ст.12, частини 1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що в день звільнення позивачу не була виплачена грошова компенсація за 20 днів невикористаної відпустки, що підтверджується наказом (розпорядженням) № 124/ДН-ос від 31 березня 2017 року про припинення трудового договору (контракту), судом першої інстанції на користь позивача стягнута грошова компенсація за невикористану відпустку у розмірі 4478 грн. 40 коп.

Недостовірність відображеної у вищевказаному наказі інформації та розмір стягнутої судом першої інстанції суми грошової компенсації, відповідачем не оспорюється.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, шо стягнута сума грошової компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4478 грн. 40 коп., не є виходом за межі позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги про те, що науково-правовий висновок Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі, оскільки форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Проте, жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов'язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов'язків роботодавця, визначених ст.47, ст.116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Вищевказаним Законом встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. (ст 10).

Проте заробітна плата, в тому числі грошова компенсація за невикористану відпустку, не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Відповідно до частини 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 34 Закону України № 108/95-ВР від 24 березня 1995 року «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України № 2050-III від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (ст. 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (ст. 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4).

Відповідно до Закону № 2050-III, Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» (далі Порядок).

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (п. 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Зазначене спростовує доводи відповідача про відсутність підстав для нарахування позивачу компенсації через відсутність вини відповідача у порушенні трудових прав працівників, в тому числі встановлених строків виплати заробітної плати.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв'язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими. Судом в рішенні суду наведено розрахунок цієї компенсації, який (розрахунок), учасниками процесу не оспорюється. Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильного розрахунку судом першої інстанції компенсації втрати частини доходу у зв'язку із порушенням строків їх виплати.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 5 пункту 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З огляду на викладене, заборгованість відповідача перед позивачем з:

- компенсації за невикористані 20 днів щорічної відпустки у сумі 3802 грн;

- компенсації втрати частини грошових доходів у розмірі 84 грн 84 коп. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст.14.1.180, ст.18, ст.162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач, про що не було зазначено в рішенні суду судом першої інстанції.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16 та у справі № 6-365цс16, а також від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, апеляційний суд не приймає, оскільки вони стосуються відповідальності підприємства (у разі настання обставин непереборної сили) у затримці виплат працівнику належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши порушення відповідачем прав позивача на отримання своєчасного повного розрахунку, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на підставі ст. 237-1 КЗпП України моральної шкоди та з урахуванням принципів розумності, зваженості та справедливості ухвалив законне рішення, визначивши суму грошової виплати у розмірі 500 грн.

Аргументи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції ухвалив рішення за відсутності обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди, а також за відсутності доказів розміру цієї шкоди, спростовуються висновками суду щодо визначеного розміру моральної шкоди, які зроблені судом з урахуванням принципів розумності, зваженості та справедливості.

Разом з тим, аргументи апеляційної скарги відповідача в частині відсутності його вини у невиконання вимог ст. 116 КЗпП України через настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України, є обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, згідно із частиною 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша ст.9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема і трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі за місцем роботи позивача.

З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі за фактичним місцем роботи позивача, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна.

Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором (а.с.51-67).

На переконання колегії суддів зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За приписами частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Отже, унеможливлення виконання обов'язків, передбачених ст.116 КЗпП України перед працівниками в день звільнення щодо проведення з ними розрахунку, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) - актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, що є обставинами, які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотний характер, що підтверджено висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, є підставами для звільнення відповідача від відповідальності через відсутність вини підприємства, а тому і відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним.

З урахуванням викладеного, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з відмовою позивачу у позові в цій частині.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, не відповідають всім обставинам справи, рішення постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач в листопаді 2018 року звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, визначивши ціну позову за даними вимогами у розмірі 98412 грн. 18 коп.

Згідно висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі.

За вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674- VI.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674-VІ (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви) передбачено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою визначено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви) визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1762 гривень.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 43 грн. 78 коп. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), з позивача на користь держави судовий збір в сумі 807 грн. 11 коп., а рішення суду в частині судового збору підлягає зміні.

Аргументи апеляційної скарги про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 у зв`язку з несплатою позивачем судового збору є неспроможними.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1588 грн. згідно платіжного доручення № 1584187 від 06 лютого 2019 року (а.с.164).

За приписами частини 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674-VІ (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви та апеляційної скарги) якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Тобто, за подання апеляційної скарги відповідач повинен був сплатити 1587 грн. 41 коп.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір в сумі 75 грн. 95 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 22 січня 2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити.

Доповнити резолютивну частину рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 22 січня 2019 року абзацом наступного змісту:

«Зобов'язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» утримати з суми грошової компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4478 гривень 40 копійок, суми компенсації втрати частини грошових доходів у розмірі 84 гривень 84 копійок, податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі».

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 22 січня 2019 року в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1, РНОКПП - НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (юридична адреса: 03680, м. Київ, вул.Тверська, 5, ) судовий збір в розмірі 75 (сімдесят п`ять) гривень 95 копійок, в дохід держави 807 (вісімсот сім) гривень 11 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) судовий збір в дохід держави в розмірі 43 (сорок три) гривні 78 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 квітня 2019 року.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: Т.В. Космачевська

О.С. Санікова