Постанова

Іменем України

19 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 308/2187/16-ц

провадження № 61-47849св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5,

відповідач - виконавчий комітет Ужгородської міської ради,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2016 року в складі судді Бедьо В.І. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року в складі колегії суддів: Собослой Г.Г., Кожух О.А., Джуга С.Д.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5, звернулася до суду з позовом про визнання недійсним пункту 2.1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 21 жовтня 1998 року № 211 «Про передачу в оренду приміщення, переобладнання квартир, будинків, затвердження актів технічного стану будинків», яким ОСОБА_6 надано в найм квартиру АДРЕСА_1. В обґрунтування позову ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5, зазначила, що рішення є незаконним з тих підстав, що ОСОБА_6 на квартирному обліку в Ужгородській міській раді та Державному підприємстві «Шляхово-експлуатаційної дільниці №859», у повному господарському віданні (на балансі) якого було спірне приміщення, не перебував, відповідно права на отримання зазначеної квартири не мав, отже вказаним рішенням виконавчий комітет Ужгородської міської ради надав квартиру сторонній особі - інспектору Ужгородської митниці ОСОБА_6, за відсутності відповідного рішення підприємства. Зазначає, що оскаржуваним рішенням порушено її права та права її недієздатного сина - ОСОБА_5 на спірну квартиру, оскільки вона працювала у Державному підприємстві «Шляхово-експлуатаційної дільниці № 859», стояла на черзі по місцю роботи на отримання квартири, та в 1987 році отримала квартиру загальною площею 106 кв.м. в АДРЕСА_1, 7; переобладнала, збільшила її розмірі, здійснила газифікацію, водопостачання на підставі рішення Ужгородського міськвиконкому від 26 серпня 1988 року №156 «Про надання дозволу на проведення добудови та перебудови» за власні кошти, та проживала у ній з матір'ю ОСОБА_7 та сином - інвалідом з дитинства І групи - ОСОБА_5 Підставою подачі позову позивачка вказує бажання її, як матері сина - інваліда, забезпечити його та його піклувальника (після її смерті) житлом, оскільки його брат - ОСОБА_6 відмовляється піклуватись про хворого брата. Також посилалась на те, що за її заявою було відкрито кримінальне провадження за № 0001935 за частиною першою статті 190 КК України, яке постановою слідчого від 20 лютого 2015 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КК України у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_6, складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, з врахуванням того, що отримання останнім квартири в найм відбулось на підставі рішення колективного органу - виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 21 жовтня 1988 року № 211.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2016 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

28 листопада 2018 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5, звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалені у справі рішення, у якій просила їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5, мотивована тим, що вона отримала у державному підприємстві квартиру загальною площею 106 кв.м. (у тому числі площу квартири АДРЕСА_1), завжди там проживала з сином інвалідом ОСОБА_5 та невісткою - особою, яка доглядала інваліда, що підтверджується відповідними довідками та рішенням міськвиконкому, отже у неї виникло право користування спірною квартирою; робила на підставі рішень міськвиконкому перепланування квартири з влаштуванням дверей, тобто створенням окремого входу, що дало підстави ОСОБА_6 виготовити документи на новостворену квартиру АДРЕСА_1, а тому висновки суду про непорушення її прав є безпідставними, необґрунтованими та надуманими; оспорюваним рішенням порушуються також права її недієздатного сина, який потребує цілодобового догляду, оскільки особа, яка за ним доглядала проживала у спірній квартирі та відмовилась доглядати у зв'язку із вселенням ОСОБА_6 При цьому посилаючись на відсутність оригіналу оскаржуваного рішення, скаржниця ставить під сумнів ухвалення виконавчим комітетом Ужгородської міської ради рішення від 21 жовтня 1998 року № 211 «Про передачу в оренду приміщення, переобладнання квартир, будинків, затвердження актів технічного стану будинків», а також надання квартири АДРЕСА_1 в найм ОСОБА_6, який не перебував у трудових відносинах з підприємством, та на обліку осіб, що потребують покращення житлових умов. Зазначає, що її та її сина протиправно позбавлено права користування квартирою АДРЕСА_1, і таке право підлягає поновленню шляхом визнання спірного рішення недійсним.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 28 лютого 1996 року № 25 вирішено видати ордери на сорокаквартирний житловий будинок по АДРЕСА_4.

Пунктом 1.13 рішення вирішено видати ордер ОСОБА_4, працівниці Ужгородської митниці, проживаючої із сім'єю у складі 3-х чоловік у 2-хкімнатній квартирі/неблаговпорядкованій/ по АДРЕСА_2, де на житловій площі 29,2 кв. м. проживало четверо осіб, на квартиру АДРЕСА_3, що складається з 2-х кімнат житловою площею 28,79 кв. м, кухні, ванної. Вказаний ордер видано на підставі спільного рішення адміністрації та профкому Ужгородської митниці, протоколу № 2 від 20 грудня 1995 року згідно списку черговості, із зняттям з квартирного обліку.

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 22 травня 1996 року № 85 надано дозвіл на проведення обміну ОСОБА_4, працівниці Ужгородської митниці, проживаючої в АДРЕСА_2, яка складається з 2-х кімнат, житловою площею 31,0 кв.м., з усіма комунальними послугами. Причиною обміну зазначено: роздільне проживання із сином.

Рішенням Ужгородської міської ради народних депутатів від 22 жовтня 1997 року № 160 «Про приватизацію державного житлового фонду» задоволено прохання ОСОБА_4, що мешкає у квартирі АДРЕСА_2 і передано вказану квартиру в приватну спільну сумісну власність їй, та членам її сім'ї - сину ОСОБА_5 При цьому вказано загальну площу квартири 72,30 кв.м. при розмірі площі, що безоплатно передається - 52,00 кв.м.

Рішенням сесії виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 21 жовтня 1988 року № 211 «Про передачу в оренду приміщення, переобладнання квартир, будинків, затвердження актів технічного стану будинків» було вирішено: переобладнати і закріпити приміщення, прийняти на комунальний баланс будинку; відмінити пункт № 177 від 14 вересня 1988 року про дозвіл ШЕД - 859 на використання приміщення квартири АДРЕСА_1, як гуртожитку; Житлово-експлуатаційному об'єднанню укласти договір найму з інспектором Ужгородської таможні ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з 2-х кімнат площею 20 кв. м., кухні і санвузла (склад сім'ї - 2 чоловіки: ОСОБА_6 та його бабця - ОСОБА_7).

Судами також встановлено, що виконавчий комітет Ужгородської міської ради листом від 22 лютого 2016 року № 510/03-17 інформував, що термін зберігання документів з житлових питань відповідно до статті 755 Переліку типових документів визначений три роки, після чого вони знищуються за встановленим порядком.

В рамках кримінального провадження № 0001935, відкритого за заявою ОСОБА_4, було здійснено тимчасовий доступ до інвентаризаційної справи № 2592, в якій міститься інформація про квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, в ході вивчення якої встановлена відсутність відомостей про перепланування будинку АДРЕСА_1 із гуртожитку в житлові приміщення (поділ на квартири), що унеможливлює встановлення чи спростування доводів заявниці щодо захоплення її квартири під АДРЕСА_2 шляхом перепланування з однієї квартири на дві, а саме - створення квартири під АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5, виходив з того, що позивачка не надала жодних доказів набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1. Врахувавши, що у позивачки та її сина відсутнє право володіння, користування і розпорядження зазначеним нерухомим майном, а також не доведено, яким чином рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 21 жовтня 1988 року № 211 «Про передачу в оренду приміщення, переобладнання квартир, будинків, затвердження актів технічного стану будинків» порушило права та законні інтереси її та ОСОБА_5, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для звернення позивачки до суду щодо визнання недійсним оспорюваного рішення.

Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5, позов фактично доводить тільки довідкою філії «Ужгородська ДЕД» ДП «Закарпатський облавтодор» від 5 лютого 2014 року № 4, згідно з якою ОСОБА_4 стояла на черзі по місцю роботи на отримання квартири і в 1987 році вона отримала таку в АДРЕСА_2, площею 106 кв. м., яку відремонтувала за власний рахунок; приміщення було знято з балансу після його приватизації ОСОБА_4 і до комунальної власності не передавалось.

При цьому, дійшов висновку, що вказана у даній довідці інформація повністю спростовується наявною в матеріалах справи довідкою філії «Ужгородська ДЕД» ДП «Закарпатський облавтодор» від 22 грудня 2011 року № 62, за змістом якої ОСОБА_4 не отримувала квартиру в 1987 році в ШЕД - 859 - 106 м. 2, натомість отримала квартиру АДРЕСА_2, що складається з 2-х кімнат житловою площею 31,0 кв.м. (рішення Ужгородської міської ради від 14 вересня 1988 року № 177).

Судом також враховано неможливість отримання всієї необхідної документації, що стосується утворення, переобладнання (виділення) квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з її знищенням, а також встановити, чи були дотримані всі норми закону при передачі цієї квартири в найм ОСОБА_6

Погоджуючись з такими висновками суду першої інстанція, апеляційний суд зазначив, що при оскарженні спірного рішення позивач зазначила ОСОБА_6, як третю особу, хоча його права та обов'язки ширші за права третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача, ураховуючи, що позивачкою порушено питання щодо визнання недійсним рішення про укладення договору найму з ОСОБА_6, на квартиру АДРЕСА_1, яку він у подальшому набув у власність в порядку приватизації.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими судами, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 та її син - ОСОБА_5 є власниками квартири АДРЕСА_1.

Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним рішення, яким надано в найм квартиру третій особі на стороні відповідача - ОСОБА_6

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалені у справі рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року та рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. О.Лесько

С.Ю.Мартєв