ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 вересня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеною позовною заявою.

В обґрунтування позову вказав, що йому належить на праві приватної власності об'єкт нерухомого майна - автостоянка, розташована за адресою м. Дніпро, вул. Гладкова, 7Б, на підставі договору купівлі-продажу автостоянки від 11.08.2000 року. Право власності зареєстровано в Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно від 06.11.2014 року. З червня 2016 року та по теперішній час ОСОБА_1 протиправно, без згоди позивача як власника, володіє вказаною автостоянкою, у позивача взагалі відсутній доступ до автостоянки.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд витребувати з незаконного володіння відповідача автостоянку на 45 машин, що складається з: А сторожка мет., № 1, 2, 3 - спорудження, І - мостіння, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на користь позивача.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 вересня 2018 року позов задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) автостоянку на 45 машин, що складається з: А сторожка мет., № 1, 2, 3 - спорудження, І - мостіння, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1540 грн. 61 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом при дослідженні матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником автостоянки на 45 автомашин, що складається з: А сторожка мет., № 1, 2, 3 - спорудження, І - мостіння, яка знаходиться в м. Дніпропетровську, вул. Гладкова, 7-Б, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 11 серпня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.11.2014 року.

Судом першої інстнації встановлено, що факт позбавлення позивача можливості володіти належним йому нерухомим майном та позбавлення доступу до цього майна підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями судових рішень.

Так, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року у справі № 804/8312/16 за позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень встановлено, що «з 09 травня 2014 року ОСОБА_2 не користується земельною ділянкою та автостоянкою, яка розміщена на ній, внаслідок незаконного вибуття її з користування. Так, 09 травня 2014 року автостоянку, яка розміщена на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 зайняло Приватне підприємство «АЛЬФА-МУР», представники якого демонтували та вивезли належне позивачу приміщення для охорони - сторожку металеву та встановили власну тимчасову споруду на території автостоянки. В червні 2016 року земельну ділянку та розміщену на ній автостоянку зайняла фізична особа-підприємець ОСОБА_1. Факт незаконного використання Приватним підприємством «АЛЬФА-МУР» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 земельною ділянкою та розміщеною на ній автостоянкою підтверджується наступними доказами. 19.02.2014 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради прийнято рішення № 70 Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпропетровську. Зазначеним рішенням до вказаного Переліку включено майданчик для паркування транспортних засобів по АДРЕСА_1. 05.05.2014 року між Комунальним підприємством «МІСЬКАВТОПАРК» Дніпропетровської міської ради та Приватним підприємством «АЛЬФА-МУР» укладено договір №306 АП про організацію та експлуатацію майданчика для паркування, відповідно до якого Приватному підприємству «АЛЬФА-МУР» надано користування за плату майданчик для паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. 07.07.2014 року Державною інспекцію сільського господарства в Дніпропетровській області проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства Приватним підприємством «АЛЬФА-МУР», за результатами якої складено акт № 242/02. Перевіркою встановлено, що земельна ділянка за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гладкова, 7-Б, фактичне розміщення автостоянки, самовільно зайнята Приватним підприємством «АЛЬФА-МУР» під розміщення стоянки транспортних засобів та використовувалася за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо вказаної земельної ділянки».

Вибуття із володіння позивача спірної автостоянки поза його волею підтверджується також рішеннями господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2015 року у справі № 904/10030/14 та від 18.11.2015 року у справі 3 904/8311/14.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею.

Проте, колегія не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 на законних підставах набув право власності на автостоянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майко, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Вказаний у ч. 1 ст. 388 ЦК України перелік підстав, коли власник мас право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Виключенням є закріплене у ч. 2 ст. 388 ЦК України правило, згідно з яким майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Позивач ОСОБА_2 не надав ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження того, що автомобільна стоянка, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 є автомобільною стоянкою, яка вибула з його володіння та не довів, володіння саме ОСОБА_1 автомобільною стоянкою, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1.

Під час розгляду позову про визнання публічних торгів недійсними і витребування майна в особи, яка придбала його на торгах, суд має дати оцінку тому, чи є порушення, на які посилається позивач, суттєвими та чи вплинули вони на результат торгів. У зв'язку із цим позов про визнання публічних торгів недійсними, пред'явлений особою, права і законні інтереси якої не були порушені внаслідок відступлення від встановленого законом порядку проведення торгів, і обгрунтовані такими обставинами позовні вимоги власника про витребування проданого на торгах майна задоволенню не підлягають.

У разі наявності підстав для визнання публічних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору - організатор торгів та їх переможець. Отже, після цього майко підлягає повторному продажу з публічних торгів відповідно до порядку, встановленого для виконання судового рішення, оскільки задоволення позову про визнання торгів недійсними не скасовує судового рішення, для виконання якого такі торги були проведені.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 жовтня 2011 року по справі №3-98гс11, яка згідно зіст. 360-7 ЦПК У країн иє обов'язковою для судів.

У постанові Верховного Суду України від 03 жовтня 2011 року (справа № 3-98гс11) викладено правовий висновок, що частина друга етапі 388 ЦК України містить заборону витребування майна у добросовісного набувача, якщо це майно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.

Крім того, у разі задоволення віндикаційного позову суд першої інстанції повинен був вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві його витрат на придбання майна. Такі витрати мають бути стягнуті зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є виикою у недійсності правочину.

Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов:

а)?набувач має бути добросовісним набувачем, вік не повинен знати, що купує майно не у власника;

б)?майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим;

в)?власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві.

Досліджуючи такі відносини, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, у силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати про те, шо майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Рішенням суду першої інстанції витребувано від ОСОБА_1 нерухоме майно власником якого він не є, а саме автомобільну стоянку, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1. В той час, як ОСОБА_1, відповідно да наданих доказів є власником автомобільної стоянки, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1

Досліджуючи такі відносини суд першої інстанції повинен був установити, яке саме нерухоме майно витребовується.

Як вбачається із відповіді Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпропетровської міської ради від 04.07.2016 №3/961, згідно з розпорядженням виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21.09.1992 № 814-р "Про присвоєння поштових адрес об'єктам у Бабушкінському районі" житловому будинку (будівельний № 6,7) по вул. Гладкова була присвоєна адреса - АДРЕСА_1

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 01.02.2018 року підтверджується, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу ОСОБА_4, є власником автомобільної стоянки, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1

Відповідних доказів щодо оскарження зазначеного факту суду апеляційної інстанції не надано.

Крім того, судом було роз"яснено обов"язок щодо доведеності заявлених позовних вимог належними доказами та право сторін щодо заявлення клопотань щодо призначення судових експертиз. Однак, суду не було заявлено відповідне клопотання.

Згідно ст. 12 ЦК України та п. 10 Постанови Пленуму Верховного Су, України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» добросовісність набувача презюмується, а отже, факт добросовісності набувача не потребує додаткового встановлення його судом або підтвердження будь-яким іншим способом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Законом чітко наголошено, що право звернення до суду з віндикаційним позовом має саме законний власник.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що він є законним власником автомобільної стоянки, що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Гладкова, 7-А, власником якої зазначений ОСОБА_1 та не доведено володіння ОСОБА_1 автомобільною стоянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 вересня 2018 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко