Справа № 445/836/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М
Провадження № 22-ц/811/1894/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

ОСОБА_2 - представника позивача ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_4 і її представника

- адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 17 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просив суд визнати недійсним з 23.10.2008 року заповіт, зроблений ОСОБА_6, яка народилася 04 березня 1931 року у селі Тростянець Золочівського району Львівської області, ІПН НОМЕР_1, складений у м. Золочеві Львівської області 23.10.2008 року щодо розпорядження земельною ділянкою розташованою за адресою: Львівська обл., м. Золочів, вул. Спадиста, 13 в частині передачі зазначеної земельної ділянки у спадщину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (в подальшому «Заповіт»).

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, під час складення оскаржуваного Заповіту не було прийнято до уваги те, що 27.11.2003 року ОСОБА_6 було укладено договір дарування будинку, за яким вона передана позивачу у дар будинок, що знаходиться за адресою: Львівська обл., м.Золочів, вул.Спадиста, 13/б, який розташований на земельній ділянці площею 0,0633 га по вул.Спадистій,13 у м.Золочеві. Крім того, ОСОБА_6 було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,009 га із земель площею 0,1325 га, що належали їй на праві власності. Відтак, спірна земельна ділянка була частиною земель площею 0,1325 га та, відповідно, перебувала у спільній частковій власності, що вимагало згоди іншого співвласника на розпорядження даною ділянкою (а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено (а.с. 160-162).

Дане рішення оскаржив представник позивача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що «суд не дослідив жодного аргументу позивача, не перевірив їх доказами, відтак не надав їм жодної правової оцінки на предмет належності, допустимості та достатності, що є порушенням вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України» (а.с. 167-170).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідачки і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними міститься розяснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У позовній заяві правовою підставою визнання недійсним Заповіту названо статті 203 та 215 ЦК України.

У пункті 8 вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься розяснення про те, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, частиною 1 якої встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, а частиною 1 статті 1236 ЦК України що заповідач має право охопити заповітом права та обовязки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обовязки, які можуть йому належати у майбутньому.

Таким чином, як вбачається зі змісту частини 1 статті 1236 ЦК України, предметом заповіту можуть бути права (в тому числі і майно та майнові права), яких заповідач не має на момент складання заповіту і які можуть виникнути в майбутньому до часу відкриття спадщини.

А відтак, навіть якщо у заповіті зазначено майно, на яке заповідач не має прав на момент складення цього заповіту, це не може бути правовою підставою для визнання цього заповіту недійсним з підстав, що передбачені статтями 203 та 215 ЦК України.

В такому випадку захистити свої права на майно особа може шляхом оспорювання Свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом на спірне майно, оскільки видачі такого Свідоцтва про право на спадщину передує перевірка нотаріусом наявності правових підстав для видачі цього Свідоцтва, в тому числі і того, чи входить це спірне майно до складу спадкової маси, однак позивач ОСОБА_3 Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.04.2016 року, виданого нотаріусом відповідачці ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0543, яка розташована на вул. Спадиста, 13 у м. Золочеві Львівської області, копія якого є наявною у матеріалах справи (а.с. 90), не оспорював.

Частиною 2 ст. 356 ЦПК України встановлено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).

В той же час, апеляційна скарга не містить доводів стосовно того, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення (які саме обставин, які мають значення для справи, судом були встановленими неповно та (або) неправильно тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, залишити без задоволення, а рішення Золочівського районного суду Львівської області від 17 липня 2018 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 16 квітня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_7