справа №176/2464/18
провадження №2/176/101/19
РІШЕННЯ

Іменем України

/заочне/

12 квітня 2019 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Гусейнова К.А.,

з участю секретаря Яценко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Жовті Води цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до ОСОБА_2 де просить ухвалити судове рішення, яким стягнути з неї суму боргу у розмірі 210000 грн., суму процентів у розмірі 30528,62 грн., суму пені 63000 грн. та судові витрати в сумі 3036,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ним було надано відповідачці грошові кошти у борг в сумі 210000,00 грн. про що остання склала власноруч написані розписки від 05.06.2017 року, 15.07.2017 року та 22.03.2018 року, згідно яких відповідачка зобовязується повернути йому вказану суму позики за вимогою. 25.09.2018 року ним поштою було надіслано відповідачці лист з описом вимоги про повернення грошових коштів. Однак відповідачка грошові кошти на його вимогу не повернула, що змусило його звернутись до суду з даним позовом.

Разом із позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову в якій він просив накласти арешт на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві та знаходяться у нього чи інших осіб.

Ухвалою суду від 02 листопада 2018 року вказану заяву про забезпечення позову було повернуто заявнику.

Ухвалою суду від 26 листопада 2018 року по вищезазначеній справі було відкрито провадження та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

Позивач, як і відповідач, у судове засідання не з'явились, про день, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. В матеріалах справи міститься заява позивача ОСОБА_1 про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на їх задоволенні. /а.с.44/

Від відповідача, ОСОБА_2 у запропонований їй ухвалою про відкриття провадження по справі, строк, відзиву на позов до суду не надходило, поштові конверти направлені на її адресу повертались до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не подала відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст. 280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави - ст. 2 ЦПК України.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини у звязку із наданими останньою борговими розписками 05 червня 2017 року, 15 липня 2017 року та 22 березня 2018 року, відповідно до яких відповідачка отримала позику від позивача на загальну суму 210000 грн.

Із змісту досліджених судом копій розписок вбачається, що вказані грошові кошти відповідачка зобовязується повернути позикодавцеві за вимогою по місцю проживання позикодавця, а саме за адресою АДРЕСА_1. У випадку прострочення виконання зобовязання сплатити позикодавцеві пеню у розмірі 1% від суми боргу щоденно./а.с.14,15,16/

Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, Верховним Судом у постанові по справі №707/2606/16-ц провадження 61-28762св18 від 31.10.2018 року зроблений правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконане.

Згідно ст.ст.526,530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У відповідності до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов'язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12.

Крім того, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Статтею 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов'язки відповідно до договору. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Зі змісту процитованої норми закону можливо зробити висновок, що договір позики може бути строковим або безстроковим.

Якщо в договорі вказано, коли саме позичальник має повернути борг, то такий договір є строковим. Саме від моменту, коли позичальник має повернути борг, відраховуватиметься строк позовної давності (ст. 267 ЦК України) та нараховуватиметься пеня та інші штрафні санкції.

У випадку, якщо в договорі не вказано строку повернення коштів, то він вважається безстроковим.

В такому випадку для повернення коштів позикодавець має предявити вимогу позичальнику. Така вимога має бути зроблена письмово, вручена позичальнику особисто під розписку або надіслана цінним листом з описом та повідомленням про вручення.

Із досліджених судом доказів, наданих позивачем вбачається, що 25 вересня 2018 року позивачем поштою на адресу відповідачки було направлено письмову вимогу про погашення заборгованості у розмірі 210000 грн. Також у вимозі було зазначено, що у разі ігнорування його законних вимог впродовж 30 днів він буде змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а також вимагати виплати пені 1% в день від суми боргу /а.с.17/.

Однак, до цього часу відповідачка суму боргу не повернула.

З огляду на викладене, враховуючи, що отримання відповідачкою позики на загальну суму 21000,00 грн. підтверджується змістом розписок, які є доказом укладення договору позики, а неповернення суми позики відповідачкою за правилами ст. 545 ЦК стверджується наявністю у позивача оригіналу боргової розписки та тим, що вимог позивача вона не спростувала та ніяких заперечень не надала, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки в користь позивача суми боргу за борговими розписками на загальну суму 210000,00 грн.

Щодо стягнення з відповідачки на користь позивача нарахованої ним суми процентів у розмірі 30528,62 грн. та пені у розмірі 63000,00 грн. то у задоволенні позову у цій частині необхідно відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом,пенею)є грошова сума або інше майно,які боржник повинен передати кредиторові уразі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, із боргових розписок вбачається, що сторонами не погоджено сплати процентів за користування коштами та їх розміру. Однак, позивач у позовній заяві зазначає про необхідність стягнення з відповідача суми процентів за користування коштами та обраховує розмір процентів за ставками Національного Банку України на 2017 та 2018 роки у розмірі 12,5% та 17% та сума процентів, яка підлягає стягненню з відповідачки за його розрахунком, викладеним у позовній заяві складає 30528,62 грн. Однак, такий розмір процентів за користування чужими коштами не погоджений договором позики. А вимогу про стягнення з відповідачки встановлених законом трьох процентів річних та інфляційних витрат позивач у своїй позовній заяві не ставить.

Що стосується розрахунку суми пені за порушення боржником зобовязання яку він обрахував за період з 25.09.2018 по 25.10.2018 року у розмірі 1% від суми боргу щоденно на загальну суму 63000 грн. суд зазначає наступне.

Дослідженими судом борговими розписками встановлено, що відповідачка зобовязувалась повернути позивачу кошти, які вона взяла у нього в борг за вимогою, і така вимога була позивачем їй направлена 25.09.2019 року. У цій вимозі позивач надав відповідачці строк на добровільне повернення боргу тривалістю 30 днів, тобто до 25 жовтня 2018 року включно /а.с.17-18/.

Таким чином, право на нарахування пені за порушення відповідачкою зобовязання у розмірі 1% за кожен день прострочення зобовязання у позивача виникає з 26 жовтня 2018 року і до дня виконання боржником зобовязання, однак позивач у своєму позові не ставить вимогу про стягнення з відповідача пені за цей період. Натомість період 25.09.2018 по 25.10.2018 року за який позивач обраховує пеню у позові, на думку суду, не може бути періодом прострочення зобовязання, оскільки є строком добровільного виконання зобов'язання.

Таким чином вимоги позивача щодо стягнення з відповідача процентів та пені задоволенню не підлягають.

Оскільки позов задовольняється частково відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті судові витрати пропорційно задовленим вимогам що складає 2100 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 527, 536, 549, 599, 631, 1054 ЦК України та згідно ст.ст. 13, 81, 141, 247, 263-265, 273, 280-282, 287, 288, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованої проживаючою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП 259531518, зареєстрованого проживаючим за адресою: 04123, АДРЕСА_2 суму боргу за борговими розписками у розмірі 210000 ( двісті десять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2100 (дві тисячі сто) грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтоводський міський суд.

Суддя Жовтоводського

міського суду ОСОБА_3