П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 761/15721/18

Провадження: № 22-ц/824/2318/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Фролової І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,

в с т а н о в и в :

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_2 у добровільному порядку не виконує своїх обов'язків по утриманню дитини та не сплачує аліменти на утримання доньки. Крім того, вона з 2008 року намагається отримати аліменти від відповідача, однак останній ухиляється від їх сплати, також у 2012 році комісія з питань захисту прав дитини про Шевченківській РДА надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки. Вказані обставини у їх сукупності ОСОБА_1 вважає достатніми для стягнення з ОСОБА_2 аліментів за минулий час, а саме за попередні три роки, починаючи з квітня 2015 року по квітень 2018 року. Крім того, зазначає, що понесла додаткові витрати на ортодентичне лікування доньки у розмірі 4 380 євро, що станом на день подання позову еквівалентно 141 136,74 грн., а тому відповідач повинен відшкодувати також половину додаткових витрат на дитину.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 квітня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, обґрунтовуючи її тим, що суд при ухваленні рішення не врахував, що вона вживала заходів ще з 2008 року щодо одержання аліментів, проте ОСОБА_2 ігнорував її прохання, а тому в 2012 році була вимушена звернутися до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, при ухваленні судового рішення судом не було враховано, що вона дійсно понесла витрати на лікування дитини, яке триває й по теперішній час. Просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва 18 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення аліментів за минулий період та додаткових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки за минулий час - останні три роки, щомісячно у розмірі 1/3 частини всього заробітку (доходу), починаючи з 22 квітня 2015 року до 22 квітня 2018 року. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину у розмірі 70568, 37 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 зазначила, що висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є неналежним та недопустимим доказом на підтвердження факту ухилення останнього від сплати аліментів, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києві від 12 червня 2012 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 Окрім цього, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження своїх вимог про стягнення аліментів з минулий час. Також зазначила, що позивачем не доведено факту понесення додаткових витрат на лікування дитини, оскільки з перекладу наданої квитанції вбачається тільки пропозиція щодо лікування доньки та розрахунок запропонованих послуг, однак докази сплати позивачем даних послуг відсутні, а тому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

За правилом ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах прозову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, як не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційноі інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України та ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

У рамках даної справи сторонами не оспорюються наступні обставини, встановлені судом першої інстанції.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 2000 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у нихнародилась дочка ОСОБА_3, яка проживає з матір'ю таперебуває на її утриманні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із того, що малолітня дитина проживає разом із матір'ю і перебуває на її утримані, батьки в добровільному порядку не домовились про участь в утриманні доньки, а тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 квітня 2018 року, дня пред'явлення позову, до досягнення дитиною повноліття.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів за минулий час суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість вказаних вимог, оскільки позивачем не доведено того факту, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років (ст. 191 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

В обґрунтування своїх вимог щодо стягнення аліментів за минулий період позивач посилається на висновок комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача.

Однак, даний висновок є неналежним доказом, оскільки його предметом доказування не є обставини щодо вжиття позивачем заходів для отримання аліментів з відповідача та ухилення останнього від їх сплати.

Будь-яких інших доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не надано.

Отже судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що позивач не довела свої вимоги в частині стягнення аліментів за минулий період. Доводи апеляційної скарги не спростовують такий висновок суду, а лише зведені скаржником до повторення своєї позиції, якій судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

При перевірці висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину у контексті доводів апеляційної скарги позивача, апеляційний суд виходить з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на копію розрахунку вартості ортодентичного лікування - 4380 Євро, що еквівалентно станом на момент подання позову - 141 136, 74 грн. (а.с.9-10, 26-31).

Згідно перекладу даного розрахунку позивачу було надано лише пропозицію щодо лікування дитини, а також розрахунок запропонованих послуг щодо консультування та лікування за допомогою фіксованого апарату та пост-лікування (реабілітації). Інформації щодо підтвердження факту внесення коштів за початок лікування даний розрахунок не містить.

Будь-яких інших доказів фінансового характеру на підтвердження факту понесення витрат позивачем суду не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на лікування дитини.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування-виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесенні у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обгрунтування необхідності майбутніх витрат.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви(ч. 1 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).

На підтвердження факту сплати коштів на лікування дитини 20 грудня 2018 року адвокатом Коваленко Я.О. в інтересах ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції було подано заяву про долучення доказів, а саме, оригіналів квитанцій з перекладом на українську мову: рахунки № 1 на суму 300 євро, № 26 на суму 1000 євро, № 676 на суму 700 євро, а в загальній сумі 2000 євро.

Слід зазначити, що квитанція № 26 про сплату коштів у розмірі 1000 Євро за послуги, надані ОСОБА_3 виписана на ім'я іншої особи, а тому не може бути доказом на підтвердження даної обставини.

Між тим, будь-яких заяв або клопотань про неможливість подання відповідних доказів, у даному випадку квитанцій, у встановлений законом строк з об'єктивних причин позивач до суду першої інстанції не подавала, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до змісту позовної заяви, позивач заявляла вимогу про стягнення фактично понесених додаткових-витрат на лікування дитини, однак вимог щодо стягнення додаткових витрат на майбутнє лікування дитини, тобто фінансування додаткових витрат наперед, позовна заява не містить, заяв про уточнення позовних вимог позивач до суду першої інстанції не подавала.

З урахуванням викладених обставин рішення Шевченківського районного суду від 18 вересня 2018 року є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм процесуального та матеріального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

В поданій ОСОБА_1 апеляційній скарзі міститься клопотання про відшкодування витрат, понесених нею на правову допомогу з посиланням на те, що судом першої інстанції в порушення вимог п.6 ч.1 ст.262 ЦПК України не було вирішено питання про розподіл судових витрат .

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до поданої позовної заяви ОСОБА_1 заявила, що орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу становить 8450 грн.

З матеріалів справи убачається, що між ОСОБА_1 та адвокатом Коваленком Я.О. укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 88).

На підтвердження оплати послуг за договором позивачем надано розрахунок вартості наданих послуг на загальну суму 8457,50 грн., акт прийому-передачі робіт, квитанцію про сплату цих коштів.

Відповідно до акту адвокатом Коваленком Я.О. надавались такі послуги: усна консультація, складання позовної заяви про стягнення аліментів (в тому числі за минулий період) та додаткових витрат на дитину і скерування її до суду, скерування документів на нотаріально засвідчений переклад та отримання вказаних документів (а.с. 88).

Отже, з урахуванням викладеного, позивачем документально підтверджено понесені витрати на правничу допомогу.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення у справі було вирішено питання лише щодо судового збору, дане порушення процесуальних норм підлягає виправленню судом апеляційної інстанції.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2819 грн. понесених витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: АДРЕСА_1) 2819 (дві тисячі вісімсот дев'ятнадцять) грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль