Номер провадження 2/754/4059/19 Справа №754/464/19
08 травня 2019 року м.Київ
Деснянський районний суд міста Києва
під головуванням судді Бабко В.В.
за участю секретаря судового засідання Козловець К.П.
за участю представника позивача ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення та зняття з реєстрації за місцем проживання, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2010 р., Договором про поділ майна подружжя 25 березня 2015 року. 03 грудня 2013 року було розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_2 З 2015 року відповідач не проживає в вищезазначеній квартирі, що підтверджується актом, підписаним мешканцями 6 квартир та двома консьєржами, та погоджений балансоутримувачем будинку ТОВ «Житлокомфорт». В свою чергу відповідач, який не проживає за адресою АДРЕСА_1 , втратив право на користування квартирою, внаслідок його відсутності без поважних причин понад 3 роки. Крім того,відповідач бере кредити в банках та ставить місце реєстрації вищезазначену квартиру та до позивача приходять та телефонують представники банку з приводу заборгованості по кредитам відповідача. У зв`язку з вище викладеним позивач просить суду визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти з реєстрації за місцем проживання.
Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 15.01.2019 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідачем у встановлений судом строк не надіслано до суду відзиву на позовну заяву, інших клопотань також не надходило.
В судовому засіданні 19.03.2019 представник позивача ОСОБА_8 . позовні вимоги підтримала, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 08.05.2019 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, однак судова повістка повернулась до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання", тому судом було розміщено оголошення про виклик до суду на офіційному сайті "Судова влада".
Згідно із ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно із ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцязнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається.
У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи із вимог ст. 128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року №17-рп-2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаною в матеріалах справи (зокрема, позовна заява) вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
За згодою представника позивача, суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.
Суд, дослідивши повно та всебічно обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши представника позивача, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлені такі факти та їм правовідносини.
Відповідно до договору купівлі - продажу від 04.08.2010, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 , договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М.С., за реєстровим № 2045.
03 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис - 469.
Відповідно до договору про поділ майна подружжя від 25.03.2015 визнано квартиру АДРЕСА_1 , як право особистої приватної власності за ОСОБА_1 , договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романюк О.В.
25 серпня 2016 позивач ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , видане Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис-2124.
Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 , крім позивача ОСОБА_1 , також зареєстрований ОСОБА_2 , як член сім`ї.
Відповідач ОСОБА_2 за адресою реєстрації не проживає з 2015 року без поважних причин, що підтверджується актом від 14.08.2018, підписаним мешканцями шістьма квартир та двома консьєржами, та погоджений балансоутримувачем будинку ТОВ «Житлокомфорт».
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Однак, суд звертає увагу, що в Постанові від 01 березня 2016 року у справі №825/1335/13-а Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім`ї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Згідно із ст. 7 Закону України „Про свободу пресування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Враховуючи, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням задоволені, то відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону це і є підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання відповідача, тому позовні вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, позивач фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади.
У зв`язку з цим, у суду не має законних підстав для задоволення позовних вимог в частині примусового зняття з реєстрації відповідача.
Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов позивача підлягає частковому задоволенню.
На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 768,40грн.
Керуючись Конституцією України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", статтями 150, 156 ЖК України, статтями 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, статтями 7, 10, 76, 81, 133, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення та зняття з реєстрації за місцем проживання - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
У позовній вимозі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстрації за місцем проживання - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 768,40грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_4

Повний текст рішення складено 08 травня 2019 року.

Суддя В.В. Бабко