Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 756/16152/16-ц

провадження № 61-37467св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Євробанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Євробанк» - Ларченко Ірини Миколаївни на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року у складі судді Тітова М. Ю. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 травня 2018 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Соколової В. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

14 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Євробанк» (далі - ПАТ «КБ «Євробанк»), просив скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 листопада 2016 року до дня його фактичного поновлення, стягнути компенсацію за невикористану відпустку в сумі 17 741,70 грн, стягнути вихідну допомогу в сумі 24 838,38 грн, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу.

Позов обгрунтовано тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 грудня 2017 року позивача поновлено на посаді заступника начальника дирекції за напрямком діяльності ПАТ «КБ «Євробанк» з 25 листопада 2016 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу - 314 619,48 грн.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року проведено розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2017 року позов задоволено частково, поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника дирекції за напрямком діяльності ПАТ «КБ «Євробанк» з 25 листопада 2016 року. Стягнуто з ПАТ «КБ «Євробанк» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 314 619,48 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач на час розгляду справи не ліквідований, а лише перебуває в стані припинення. Звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним, оскільки не було дотримано встановленого законом порядкувивільнення працівників.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 травня 2018 року апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Євробанк» залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2017 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Євробанк» - Ларченко І. В. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

23 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Євробанк».

14 січня 2019 року ухвалою Верховного Суду вказану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги, що відповідач перебуває в процесі ліквідації, процедура якої не завершена, тому позивача звільнено законно з урахуванням статті 240-1 КЗпП України. На момент звільнення працівника у банку працювала ліквідаційна комісія. При завершенні процесу ліквідації банку повноваження Фонду, як ліквідатора щодо такого банку, припиняються відповідно до статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон).

Оскільки банк перебуває у процесі ліквідації, суд першої інстанції повинен застосувати до спірних правовідносин спеціальну норму, а саме: статтю 36 Закону, якою встановлено черговість та порядок задоволення вимог до банку.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що обмеження встановлені пунктом 1 частини п'ятої статті 36 Закону не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, однак це не стосується обмежень встановлених пунктом 2 частини п'ятої статті 36 Закону, а саме: примусового стягнення коштів.

Судами першої та апеляційної інстанцій не звернуто увагу, що в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону, у зв'язку з чим стягнення коштів у спосіб, що суперечить положенням цього Закону не допускається.

Судом першої інстанції неправильно проведено розрахунок середнього заробітку позивача, який не відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати. Період вимушеного прогулу позивача тривав з 26 листопада 2016 року по 19 грудня 2017 року, тобто 266 робочих днів. Відповідно до розрахунку середнього заробітку ОСОБА_3 та розрахункового листа за 2016 рік середній заробіток за час затримки розрахунків за кожний робочий день склав 412,29 грн, а не 1182, 78 грн як зазначив позивач.

Відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу

Припинення повноважень Фонду як ліквідатора банку не позбавляє позивача права на поновлення на посаді в порядку статті 240-1 КЗпП України. Прийняття судом рішення про поновлення незаконного звільнення працівника на підприємстві, яке вже ліквідовано відбувається шляхом визнання працівника таким, якого звільнено за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпПУкраїни.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 з 21 лютого 2011 року працював у відповідача на посаді заступника начальника дирекції за напрямком діяльності ПАТ КБ «Євробанк».

18 травня 2016 року позивача звільнено з посади заступника начальника дирекції за напрямком діяльності ПАТ КБ «Євробанк» за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті40 КЗпП України.

Правлінням Національного банку України 16 серпня 2016 року прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «Євробанк».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника дирекції за напрямком діяльності ПАТ КБ «Євробанк» за прогул без поважних причин. Скасовано наказ ПАТ КБ «Євробанк» від 18 травня 2016 року про звільнення з роботи ОСОБА_3 Поновлено ОСОБА_3 на роботі. Стягнуто з ПАТ КБ «Євробанк» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 травня 2016 року по 24 листопада 2016 року у розмірі 74729,16 грн та відшкодовано моральну шкоду у сумі 1 000,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині розміру середнього заробітку, в іншій частині залишено без змін.

Наказом ПАТ КБ «Євробанк» № 375-ОС від 25 листопада 2016 року позивача поновлено на посаді заступника начальника дирекції за напрямком діяльності з 19 травня 2016 року.

Наказом ПАТ КБ «Євробанк» № 376-ОС ОСОБА_3 з 25 листопада 2016 року звільнено у зв'язку із ліквідацією банку відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі статті 240-1 КЗпП України.

Підставою винесення вказаного наказу про звільнення позивача зазначено наказ від 17 серпня 2016 року № 194-ОД «Про припинення тимчасової адміністрації».

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України, визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно із статтею 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Якщо на день прийняття судом рішення про поновлення працівника на роботі підприємство повністю не ліквідоване (не закінчена процедура його ліквідації), відповідачем у справі, на якого покладається обов'язок поновлення на роботі, є підприємство, хоч би і почалася або продовжувалася на цей день ліквідація підприємства. Тому саме по собі прийняття рішення про ліквідацію підприємства не може бути підставою для відмови в позові про поновлення на роботі і перекладення обов'язку здійснити на користь працівника визначені законодавством виплати на іншого суб'єкта, зазначеного у статті 240-1 КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ( далі - Закон) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до частини п'ятої статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку ( пункту 3 частини шостої статті 36 Закону).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 52 Закону у другу чергу задовольняються грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

За змістом частини другої статті 52 Закону № 4452-VI встановлено, що оплата витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідації, проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом.

Судом першої інстанції встановлено, що Правлінням Національного банку України 16 серпня 2016 року прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «Євробанк». За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ КБ «Євробанк» перебуває в стані припинення.

Відповідно до частини третьої статті 53 Закону ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

На час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не ліквідований, а лише перебував у стані припинення.

У матеріалах справи є наказ ПАТ КБ «Євробанк» від 19 березня 2018 року № 07-ОД щодо внесення змін до штатного розпису банку та скорочення чисельності та штату працівників ПАТ КБ «Євробанк». Цим наказом передбачено зміну штатного розпису банку з 22 травня 2018 року, а саме скорочення та виключення зі штатного розпису посади заступник начальника підрозділ Дирекція за напрямком діяльності (а. с. 206-206).

Отже, з дня звільнення позивача (25 листопада 2016 року) до дати його поновлення на роботі судом першої інстанції (19 грудня 2017 року) у штаті відповідача посада позивача передбачена штатним розписом банку.

Доводи касаційної скарги про звільнення позивача відповідно до вимог закону не спростовують встановлені судами обставини та висновки щодо порушення прав позивача під час звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України

Погоджуючись з сумою, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку стягнув суд першої інстанції на користь позивача - з 26 листопада 2016 року по 19 грудня 2017 року - 314 619,48 грн ( 1 182,78 грн за кожний робочий день), апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції правильно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру середнього заробітку в сумі 1 182,78 грн, що було встановлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року.

Отже, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про поновлення позивача на посаді, оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції посада позивача скорочена не була.

Посилання в касаційній скарзі на те, що банк перебуває у процесі ліквідації, а тому до спірних правовідносин необхідно застосувати статті 36, 52 Закону, якими визначено вимоги, які не підлягають задоволенню під час тимчасової адміністрації, а також встановлено черговість та порядок задоволення вимог до банку, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

У конкретній справі спір стосується поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено звільнення позивача без законної підстави, тому поновлено його на роботі та застосовано гарантії, визначені статтею 235 КЗпП України.

Відповідно до статті 36 Закону початок процедури ліквідації банку та призначення Уповноваженої особи Фонду унеможливлює стягнення працівником гарантованих на випадок звільнення сум в інший спосіб, ніж визначено Законом.

Позивача звільнено після початку процедури ліквідації банку. Між сторонами виник спір щодо законності підстав звільнення позивача з роботи.

Оскільки спір є трудовим, то спірні правовідносини регулюються КЗпП України з урахуванням особливостей, визначених Законом.

За змістом статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Верховний Суд зазначає, що проведення процедури ліквідації банку не може обмежувати гарантований Конституцією України захист від незаконного звільнення.

Повноваження Уповноваженої особи Фонду визначено статтею 37 Закону.

Законом не делеговано повноваження Уповноваженій особі Фонду, яка діє від імені банку, вирішувати трудові спори.

Враховуючи встановлені судами фактичні обставини, Верховний Суд дійшов висновку, що відповідачем порушено процедуру звільнення позивача у зв'язку із ліквідацією, тому працівник має право на поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, у цій справі грошові вимоги щодо заробітної плати виникли із зобов'язань банку перед позивачем після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку, а тому посилання в касаційній скарзі про те, що до спірних правовідносин необхідно застосувати пункт 2 частини першої статі 52 Закону є необгрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що докази, надані позивачем, є суб'єктивними, а судом не досліджено усі докази у справі, є непереконливими з огляду на встановлені судами обставини, досліджені та оцінені докази у справі та викладені мотиви та висновки у судових рішеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким апеляційний суд надав оцінку та виклав мотиви.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Євробанк» - Ларченко Ірини Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик