Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 726/1384/16-ц

провадження № 61-31301св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усик Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Чернівецька міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Владичана А. І., Височанської Н. К., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом доОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Чернівецька міська рада, про усунення перешкод у користуванні загальним проїздом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Поряд з ним у буд. АДРЕСА_2 мешкає ОСОБА_4 Між їхніми будинковолодіннями розташований прохід, який відноситься до земель загального користування. ОСОБА_4 самовільно захопив частину земель запасу міста (прохід) між указаними будинковолодіннями шляхом встановлення бетону та огорожі. Відповідачі також встановили браму на проході зі сторони вул. Дунайської висотою понад 2 м, облаштували стоянку для свого автомобіля, а також підготували документи на приватизацію цієї міжбудинкової території, чим унеможливили йому та його сім'ї прохід, проїзд, обслуговування їхнього будинку, а саме проїзд машини-асенізатора до вигрібної ями, доступ до вентиля газової труби, який у випадку пожежонебезпеки вони не зможуть перекрити; здійснення ремонтних робіт будинку зі сторони проходу, так як стіна знаходиться на відстані менше 1 м до проходу, та окремий вихід із будинку для членів сім'ї на вул. Дунайську у м. Чернівці. Комісією Чернівецької міської ради з розгляду земельних спорів 01 червня 2016 року погоджені межі між земельними ділянками по АДРЕСА_1 наступним чином: ОСОБА_4 зняти самовільно встановлені ворота зі сторони вул. Дунайської; межу земельної ділянки зі сторони вул. Дунайської встановити на відстані 1,5 м від стіни будівлі кухні, решту земельної ділянки зарахувати до земель запасу міста; межа земельної ділянки позаду будинку - по газовій трубі. Проте, дотепер ворота не демонтовані.

З урахуванням викладеного, позивач просив зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкод у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою із земель запасу міста, а саме: проходом, розташованим між будинковолодіннями по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу за власні кошти воріт, бетону та піщаного насипу зі сторони вул. Дунайської у м. Чернівці.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 24 березня 2016 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, самовільно зайнятою ОСОБА_4, ОСОБА_5 із земель запасу міста, а саме проходом, розташованим за адресою між будинковолодіннями по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу за власні кошти воріт, бетону та піщаного насипу зі сторони вул. Дунайської у м. Чернівці, самовільно встановленої ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що встановлені відповідачами металеві ворота та піщаний насип здійснюють перешкоди у користуванні майном позивача та загальним проходом, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 20 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що між будинками АДРЕСА_1 існує прохід, проте рішення щодо організації проїзду, заїзду, проходу на вказаній земельній ділянці Чернівецькою міською радою не приймалось, у державному земельному кадастрі станом на 01 січня 2013 року відомості про спірну земельну ділянку відсутні, а отже, спірна земельні ділянка не є проходом загального користування, належить до земель запасу міста без цільового призначення та присвоєння кадастрового номера.Встановлення заїзду чи проїзду на спірній земельній ділянці є неможливим, оскільки по ній проходять газові труби висотою, яка унеможливлює заїзд автомобіля. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що до земельної ділянки позивача є заїзд із вулиці Трускавецької, де може вільно проїхати машина асенізатора, тобто позивач має вільний доступ до своєї земельної ділянки, має можливість вільно обслуговувати своє будинковолодіння.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи

У липні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 червня 2017 року, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що доказами, що містяться у матеріалах справи, підтверджується те, що відповідачі здійснюють перешкоди у користуванні проїздом, що належить територіальній громаді. Використання ним проїзду щодо утеплення будинку, обслуговування вигрібної ями та інженерних мереж підтверджується відповідними доказами у справі.

У серпні 2017 року Чернівецька міська рада подала до суду пояснення, згідно з якими між будинковолодіннями знаходиться територія, яка на всіх схематичних планах, що входять до технічних паспортів будинковолодінь позначена як «проїзд». Ця територія використовується мешканцями вулиці і позивачем для проїзду і проходу протягом багатьох років, не був врахований на Генеральному плані м. Чернівців, оскільки інформація про між будинкові проїзди та проходи генеральний план не містить. Комісія з розгляду земельних спорів Чернівецької міської ради, розглянувши питання щодо спірного суміжного землекористування на АДРЕСА_1, надано пропозиції ОСОБА_4 зняти самовільно встановлені ворота та погодити межу між будинковолодіннями по газовій трубі та на відстані 1,5 м від будівлі кухні, зарахувавши територію «проїзду» до земель запасу міста. Таким чином, комісія фактично залишила «проїзд» в загальному користуванні сусідів. ОСОБА_5, порушуючи правила добросусідства, без дозволу, самовільно встановив ворота на землях запасу міста на АДРЕСА_2, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 152 КУпАП порушення правил благоустрою територій населених пунктів, що підтверджується постановою у справі про адміністративні правопорушення Адміністративної комісії при Виконавчому комітеті Чернівецької міської ради від 19 лютого 2016 року № 2.

30 серпня 2017 року на адресу суду надійшли доповнення до касаційної скарги.

У вересні 2017 року представник відповідачів подав до суду заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими правовий статус спірної земельної ділянки, розташованої між будинками НОМЕР_1 не визначений, а тому у ОСОБА_3 не виникає права користування цією земельною ділянкою як землями загального користування, що може підлягати захисту в суді. Генеральний план є основним документом містобудування і затверджується в порядку, встановленому законами або іншими нормативними правовими актами. На викопіюванні з генерального плану забудови міста видно, що на вказаній земельній ділянці не передбачений проїзд між будинковолодіннями НОМЕР_1, а отже, позивач не має права вимоги про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судууказану справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Судувід 25 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Судом установлено, що власником будинковолодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій він розташований розміром 0,0949 га є ОСОБА_3 відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 жовтня 2003 року № 1675256. Будинковолодіння складається із: житлового будинку літ. «А», літньої кухні-сараю літ. «Б-Б1», сараю літ. «В», сараю літ. «Г», гаражу літ. «Е», сараю літ. «Ж», вбиральні літ. «Д», колодязю літ. к, вигрібної ями - І, огорожі № 1.

Згідно із схематичним планом земельної ділянки АДРЕСА_2, вказана земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_4

Відповідно до довідки Департаменту містобудівного комплексу від 12 вересня 2016 року № П-6139/0-04/б та від 13 вересня 2016 року П-6143/2-04/б, а також викопіювання з Генерального плану міста встановлено, що між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 знаходиться земельна ділянка, яка перебуває у власності територіальної громади міста Чернівці, належить до земель запасу міста та рішення щодо організації проїзду, заїзду, проходу на вказаній земельній ділянці Чернівецькою міською радою не приймалось. Згідно з довідкою Держгеокадастру від 28 вересня 2016 року № 0-24-0.4-10115/2-16, у державному земельному кадастрі станом на 01 січня 2013 року відомості про спірну земельну ділянку біля будинку АДРЕСА_2 відсутні, а тому інформацію про кадастровий номер, цільове призначення та її площу надати неможливо.

Згідно із витягом з рішення 4 сесії VII скликання Чернівецької міської ради від 26 лютого 2016 року № 123 ОСОБА_4 наданий дозвіл на складання проекту відведення спірної земельної ділянки із запасу земель міста по АДРЕСА_2 орієнтовною площею 0,1000 га.

16 травня 2016 року до Чернівецької міської ради надійшло колективне звернення жителів вулиць Дунайської, Трускавецької, провулку Дунайського, в кількості 11 мешканців цих вулиць, в якому вказують, що вже більше ніж пів року тому сім'я ОСОБА_4 встановила металеві ворота на вказаній спірній земельній ділянці, що перешкоджає їм користуватись проходом, який утворювався між будинковолодіннями. Цією земельною ділянкою вони користувались десятиліттями як проходом до лісу, місцем де граються діти та скороченим шляхом для проходу між вулицями, а тому просили прийняти рішення про демонтаж встановленої перешкоди.

17 червня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Чернівецької міської ради із проханням вирішити спірну ситуацію щодо користування вказаною земельною ділянкою. В своєму зверненні зазначив, що встановлені металеві ворота унеможливили йому та його сім'ї обслуговування їхнього будинку, а саме: проїзду машини-асенізатора до вигрібної ями; доступу до вентиля газової труби, який у випадку пожежонебезпеки вони не зможуть перекрити; здійснення ремонтних робіт будинку зі сторони проходу, так як стіна знаходиться на відстані менше 1 м до проходу.

Згідно з протоколом засідання комісії Чернівецької міської ради з розгляду земельних спорів від 01 червня 2016 року запропоновано погодити межу між земельними ділянками АДРЕСА_1 наступним чином: ОСОБА_4 зняти самовільно встановлені ворота зі сторони вул. Дунайської; межу земельної ділянки зі сторони вул. Дунайської встановити на відстані 1,5 м від стіни будівлі кухні, решту земельної ділянки зарахувати до земель запасу міста; межа земельної ділянки позаду будинку - по газовій трубі.

Із довідки Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин від 29 червня 2016 року № К-2758/1-04/01 встановлено, що вказане рішення комісії носить рекомендаційний характер та є підставою для підготовки відповідного проекту рішення міської ради з вирішення земельного спору, у якому зазначається порядок його виконання.

Згідно з відомостей, наданих представником Чернівецької міської ради, ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого статтею 152 КУпАП за порушень правил благоустрою територій населених пунктів внаслідок самовільного встановлення воріт на АДРЕСА_2, що підтверджується постановою у справі про адміністративне правопорушення Адміністративної комісії при Виконавчому комітеті Чернівецької міської ради від 19 лютого 2016 року № 2.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною другою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Частиною четвертою статті 83 ЗК України визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізація відходів, тощо).

Стаття 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначає що до об'єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування в тому числі вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.

Відповідно до статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_4 на спірній земельній ділянці встановив металеві ворота, за ними піщаний насип, що унеможливлює вхід, прохід, проїзд та доступ до земельної ділянки та будинковолодіння АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивача, оскільки відповідачі встановили металеві ворота на земельній ділянці, що не належить їм на праві власності.

При цьому апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що згідно з Генеральним планом м. Чернівці, затвердженим рішенням 48 сесії Чернівецької міської ради VІ скликання від 27 березня 2014 року та схеми зонування території м. Чернівці проїзду, заїзду, проходу між будинками АДРЕСА_1 не передбачено, здійснив переоцінку доказів, не звернувши уваги на те, що відповідачі мають на спірну земельну ділянку рівно стільки прав, скільки їх має позивач, оскільки вона перебуває у власності територіальної громади м. Чернівці, належить до земель запасу міста, а отже, відповідачі не мають права чинити перешкоди будь-кому у користуванні цією земельною ділянкою.

Сама по собі відсутність на генеральному плані міста вказівка, що ця земельна ділянка є проїздом у розумінні статті 83 ЗК України, тобто не може передаватися у приватну власність громадянам, не є підставою вважати відсутність порушених прав позивача, який має такі ж права на цю земельну ділянку, як і відповідачі, а з урахуванням доказів, наданих та оцінених у суді першої інстанції, а саме: документів, показань свідків, фототаблиць та відеозаписів, правильним є висновок суду першої інстанції про усунення перешкод у користуванні ОСОБА_3 спірною земельною ділянкою.

Оскільки права позивача порушені, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для їх захисту шляхом зобов'язання відповідачів демонтувати встановлені ними ворота та прибрати піщаний насип.

Отже, з огляду на викладене, рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам статей 213-214 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд помилився в застосуванні норм матеріального закону, неправильно вирішив спір, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, обставинам справи та залишив поза увагою принципи й завдання цивільного судочинства.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 330,72 грн із кожного.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 червня 2017року скасувати, рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 24 березня 2016року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користьОСОБА_3судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 330,72 грн із кожного.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик