Справа № 344/3356/18
Провадження № 22-ц/4808/335/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Кобрин Ю.І. представника Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Когута М. Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2018 року у складі судді Татарінової О.А.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_5, в якому просив скасувати та визнати недійсним з дати видання рішення виконкому Івано-Франківської міської ради № 225 від 06.04.2017 року, скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Управлінням ЖКГ Івано-Франківського міськвиконкому на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5.

Заявлені вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що рішенням спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації локомотиво-ремонтного заводу від 20.02.2000 року за № 54 йому було надано кімнату АДРЕСА_1 на трьох осіб - позивача, дружину та доньку (відповідача у справі).

В січні 2008 року розлучився і дружина виписалась з цієї квартири.

13 листопада 2015 року донька - відповідач у справі ОСОБА_5 попросила його виписатися з квартири з метою оформлення субсидії, а після виготовлення субсидії обіцяла знову зареєструвати у квартирі в строк до квітня 2016 року, однак цього не зробила, незважаючи на його неодноразові прохання.

На його звернення щодо порушення житлових прав Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради у листі від 05.10.2017 року повідомив, що приватизація проведена законно, оскільки він добровільно знявся з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі.

Позивач наголошує на тому, що після зняття з реєстрації до 24.03.2016 року проживав у зазначеній квартирі, однак, коли попросив доньку віддати ордер на квартиру, остання відмовилася, пояснюючи тим, що приватизовує квартиру.

Просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно відмовлено.

Відмову у задоволенні позову суд першої інстанції обгрунтував тим, що позивач у кімнаті АДРЕСА_1 на момент її приватизації дочкою ОСОБА_5 не проживав та не був у ній зареєстрований, позивач не підтвердив належними та допустимими доказами, що на час приватизації за ним зберігалось право на користування кімнатою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апелянт у скарзі зазначає, що підставою позову була та обставна, що ОСОБА_5 шляхом обману спонукала його знятись з реєстрації (виписатись) з квартири АДРЕСА_1 з метою оформлення субсидії. Той факт, що ОСОБА_5 просила його виписатись з квартири для оформлення субсидії вона сама визнала під час розгляду справи, також цей факт підтвердили свідки - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Суд, на думку апелянта, не дав належної правової оцінки цим свідченням, що дає підстави вважати про однобічність оцінки доказів та ухвалення незаконного рішення.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема, зазначає, що батько з 2010 року в квартирі фактично не проживав, оскільки у вересні 2010 року вдруге одружився з ОСОБА_7, з якою проживав і надалі проживає та веде спільне господарство в с.Загвіздя. Позивач добровільно в 2015 році знявся з реєстрації у квартирі. Доводи позивача не базуються на вимогах закону та спростовуються зібраними по справі доказами.

Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради також подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що приватизація квартири проведена у встановленому законодавством порядку, жодних прав апелянта відповідачі не порушили.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу з протоколу № 54 спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації локомотиворемонтного заводу від 20.02.2000 року кімнату АДРЕСА_1, надано сім'ї слюсаря тепловозоскладального цеху ОСОБА_1 (після зміни прізвища - ОСОБА_1) (а.с.8, 9). 21.03.2000 р. видано ордер на вказану кімнату у гуртожику на трьох осіб: позивача, його дружини, дочки (а.с. 61).

Із копії паспорту позивача ОСОБА_1 встановлено, що його 13.11.2015 року знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.5-6).

Згідно довідки № 02-02/157 від 26.08.2016 року відповідач ОСОБА_5 зареєстрована з 04. 07. 2007 року та проживає за адресою: АДРЕСА_1 та являється уповноваженим власником цієї кімнати (а.с.11).

30.08.2016 року позивач звертався із заявою до міського голови про надання дозволу на реєстрацію за фактичним місцем проживання в кімнаті АДРЕСА_1 (а.с.17).

Із заяви ОСОБА_1 від 24.09.2017 року встановлено, що він звертався до голови міськвиконкому про надання пояснення щодо виготовлення приватизаційних документів квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на дочку ОСОБА_5, оскільки ордер на одержання вказаної квартири був виданий на його ім'я.

05.10.2017 року позивачу надійшла відповідь директора департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою №В/2575, де зазначалося, що дозвіл на передачу у власність житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 надавався на підставі ст.ст. 1, 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», згода позивача на приватизацію не отримувалася відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, оскільки позивач знявся з реєстрації місця проживання у гуртожитку (а.с. 12-13).

Згідно довідки №111 від 27.03.2017 року Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою ОСОБА_5, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, право на безоплатну приватизацію житла не використано (а.с.63).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність нерухомого майна у власності ОСОБА_5, відомості відсутні (а.с.64).

28.03.2017 року та 13.05.2017 року ОСОБА_5 зверталася з заявами про передачу в приватну власність кімнати в гуртожитку (а.с.51, 60).

Судом встановлено, що на час приватизації жилого приміщення (кімнати) у гуртожитку АДРЕСА_1, у ній була зареєстрована одна та постійно проживала ОСОБА_5, яка і стала власником кімнати (а.с.50, 62).

Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 06.04.2017 року №225 надано дозвіл на передачу у власність ОСОБА_5 жилого приміщення АДРЕСА_1 (а.с. 59).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримали, представників відповідачів, які доводи апеляційної скарги заперечили, суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Апелянт оскаржує рішення у зв»язку з тим, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки тій обставині, що ОСОБА_5 шляхом обману спонукала його знятись з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 з метою оформлення субсидії. Це, як стверджує апелянт, підтверджується показанням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також поясненням самої відповідача ОСОБА_5, яка сама визнала цей факт під час розгляду справи. Внаслідок відсутності його реєстрації, дочка приватизувала кімнату в гуртожитку, тобто неправомірно позбавлено його житла.

Суд першої інстанції зазначив у рішенні, що ОСОБА_5 та її представник позовні вимоги не визнали, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву (а.с. 73-74), та просили відмовити в задоволенні позову. Зокрема, у відзиві ОСОБА_5 зазначила, що посилання позивача на те, що він проживав у цій квартирі та його виписка була тільки для того, щоб отримати субсидію, не відповідають дійсності, оскільки з 2010 року, після одруження із ОСОБА_7, він переїхав жити в село Загвіздя, особисті речі в квартирі не зберігав до квартири практично не навідувався, стверджувала, що із позивачем не вела жодної розмови про те, щоб виписатись, а потім знову прописатись. Такі ж пояснення ОСОБА_5 дала у засіданні суду першої інстанції. Тому не заслуговують на увагу доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що ОСОБА_5 сама під час розгляду справи визнала факт зняття позивача з реєстрації у квартирі з метою оформлення субсидії та подальшої реєстрації батька.

Не є належними та допустимими доказами для підтвердження вказаної обставини і показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які були допитані у судом першої інстанції.

Зокрема, ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що зазначено судом у рішенні, що позивач її рідний брат, і зі слів позивача знає, що відповідач ОСОБА_5 просила його виписатися з квартири. Однак показаннями ОСОБА_6 не підтверджується та обставина, що ОСОБА_5 шляхом обману спонукала позивача знятись з реєстрації з метою оформлення субсидії.

Тільки ОСОБА_9 - дружина позивача, підтвердила цю обставину і пояснила, що 11.11.2015 року позивачу зателефонувала донька ОСОБА_5 і просила його виписатися; 13.11.2015 року позивач взяв у неї паспорт та повідомив, що донька обіцяла приписати його 01.04.2016 року. Однак показання ОСОБА_9 яка є дружиною позивача, необхідно оцінювати критично, враховуючи інші матеріали справи, якими жодним чином не підтверджується та обставина, що ОСОБА_5 просила позивача знятися з реєстрації у квартирі з метою оформлення субсидії та подальшої приписки. Тому такі обставини позивач не довів належними та допустимими доказами.

Крім того, за клопотання позивача та його представника апеляційний суд витребував копію заяви про зняття позивача з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, оскільки позивач та його представник вважали, що у цій заяві зазначено, що зняття з реєстрації було тимчасовим.

Із наданої на вимогу суду відповіді Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області від 05.04.2019 року №2610-1959/2610.1-19 встановлено, що надання копії заяви про зняття позивача з реєстрації є неможливим, оскільки закінчився термін зберігання вказаного документа. Разом із вказаною відповіддю надано талон зняття позивача з реєстрації, із якого видно, що позивач знятий з реєстрації місця проживання (АДРЕСА_1) 13.11.2015 та вибув у с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області. Будь-які відомості про те, що зняття позивача з реєстрації було тимчасовим, відсутні.

Крім того, у зразку заяви про зняття з реєстрації місця проживання, затвердженої додатком 8 Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 №1077(чинного на час зняття позивача з реєстрації) не було передбачано можливості тимчасового зняття з реєстрації.

Таким чином, позивач не довів, що дочка ОСОБА_5 шляхом обману спонукала його знятись з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 з метою оформлення субсидії.

Суд обгрунтовано критично оцінив пояснення позивача про те, що до 24.03.2016 року він продовжував проживати у спірній квартирі, оскільки вони спростосуються як поясненнями відповідачів, так і письмовими доказами.

Крім того, свідок ОСОБА_10 пояснила, що позивач її колишній чоловік, з 2001 року у спірній квартирі проживає їхня дочка, позивач після розірвання шлюбу час від часу приходив, однак проживав з іншою сім'єю.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що знає позивача приблизно 13 років. Вказала, що в квартирі АДРЕСА_1 не проживає близько 7-8 років.

Отже, суд вірно встановив, що допитані в судовому засіданні свідки не підтвердили факт проживання позивача у спірній квартирі на час приватизації.

Також апеляційним судом встановлено, що згідно талону зняття з реєстрації місця проживання позивач знятий з реєстрації місця проживання (АДРЕСА_1) 13.11.2015 та вибув у с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області. Це узгоджується також із доводами ОСОБА_12 у відзиві на позов, де остання зазначала, що з 2010 року, після одруження із ОСОБА_7, позивач переїхав жити в село Загвіздя, проживає там і на даний час однак без відповідної реєстрації.

Таким чином, оцінюючи надані позивачем докази, суд вірно вважав, що будь-які належні і допустимі докази того, що позивач постійно проживав у спірному приміщенні, в матеріалах справи відсутні.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Судом вірно встановлено, що позивач у зазначеній кімнаті за адресою АДРЕСА_1 на момент її приватизації не проживав та не був у ній зареєстрований, позивачем не підтвержено належними та допустимими доказами, що на час приватизації вказаної кімнати за ним зберігалось право на користування кімнатою, а тому вказана кімната не може вважатися «житлом» позивача а відтак приватизацією спірної кімнати у гуртожитку за ОСОБА_5 право позивача порушено не було.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з необгрунтованістю.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Л.В. Василишин

І.О. Максюта