САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/509/19
Провадження №6/726/13/19
УХВАЛА

02.04.2019 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі: головуючого судді Асташев С. А. при секретарі Абрамчук Н.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні подання головного державного виконавця Третього відділу ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області ОСОБА_1, про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ :

Головний державний виконавець Третього відділу ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області ОСОБА_1С, звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України відносно ОСОБА_2, до виконання вимоги № Ф-1638-56 від 16.11.2018 року про стягнення заборгованості в сумі 26888,56 гривень на користь ГУ ДФС України в Чернівецькій області в повному області.

В поданні посилається на те, що боржник зазначену вимогу у встановленому порядку не виконує, на законні вимоги державного виконавця не реагує та ухиляється від виконання обовязків покладених на нього законом.

У звязку із викладеним, просить суд ухвалити рішення, яким тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_2

У судовому засіданні головний державний виконавець Чорна М.С. та представник ДФС ОСОБА_3 подання підтримали в повному обсязі..

Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні подання з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі вимоги № Ф-1638-56 від 16.11.2018 року про стягнення заборгованості зі сплати ЄСВ в сумі 26888,56 гривень на користь ГУ ДФС України в Чернівецькій області в повному області, було відкрито виконавче провадження № 5828056 від 05.02.2019 року. Боржником зазначено ОСОБА_2.

За змістом ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч. 2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, наведених в листі від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною ініціативою. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням, варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Так, на підтвердження своїх вимог, заявник додає до матеріалів справи виклик державного виконавця № 1794 від 05.02.2019 року, яким ОСОБА_2 зобовязано зявитись до державного виконавця. Долучено також і фіскальний чек від 06.02.2019 року, який начеб то свідчить про відправлення вказаної вимоги боржнику. Однак у графі «Куди», де має вказуватись адреса отримувача, міститься тільки індекс населеного пункту та місто Чернівці, без вказівки про місце проживання боржника (вулицю, будинок, квартиру та ін.)До матеріалів справи долучено довідку почтового відділення про повернення почтового відправлення із відміткою про причини такого повернення за закінченням терміну зберігання. Таким чином ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про вимогу державного виконавця. Будь-які відомості про повторне повідомлення боржника, в тому числі відправлення та отримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження та інших документів у матеріалах подання відсутні.

Варто зауважити, що згідно ч. 1, п. 1 ч. 2, п. 5, 6, 14 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець, серед іншого, зобовязаний:

- здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

- безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх;

- накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

- викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не зявився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу.

Згідно ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання рішень звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника.

У відповідності до ст. 48 вказаного закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження.

Так, державним виконавцем було проведено перевірку майнового стану боржника та було встановлено, що у її користуванні перебуває земельна ділянку по вул. М.Тореза, 161 а також у власності житловий будинок з належними надвірними спорудами загальною площею 337,20 кв.м. по вул. Печенізькій, 1 а.

Так, ст. 56 вказаного закону передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Статтею 61 Закону передбачено порядок його реалізації.

Окрім того, статтею 13 Закону передбачено, що опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на пятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Як зазначено у ст. 24 Закону, виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

З аналізу вказаних норм стає зрозуміло, що державний виконавець встановивши наявність у боржника нерухомого майна уповноважений безперешкодно проводити виконавчі дії за його місцезнаходженням, описувати майно, арештовувати його, реалізовувати його з прилюдних торгів з метою реалізації цілей виконавчого провадження. Натомість отримавши відомості про наявність у боржника нерухомого майна, державним виконавцем не було вчинено належного обсягу необхідних виконавчих дій, в тому числі і виїзд за місцем знаходження боржника чи його майна, не накладено арешт на таке майно, не були вчинені дії для встановлення іншого рухомого майна боржника за місцем знаходження чи проживання боржника і т.д. Натомість державний виконавець не вчинивши належного обсягу виконавчих дій, належним чином не повідомивши особу про існування виконавчого провадження звернувся до суду із вказаним клопотанням про обмежень прав боржника, що безумовно є необґрунтованим та передчасним.

Разом із тим, відповідно п. 11.1., наказу Міністерства юстиції від 02.04.2012 № 512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець може звернутися з поданням до суду за місцезнаходженням органу ДВС щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно п.11.1.1. Наказу, подання повинно містити… ґ) підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

Відповідно до п. 11.1.5. Наказу, про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за державний кордон виконавець повідомляє боржника.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Згідно вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов'язок здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення. Приймаючи рішення, суду необхідно керуватись п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», яким визначено, зокрема, що доведення вини має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Таким чином, ухилення боржника від виконання ним зобов'язань передбачає собою такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. Виходячи з такого твердження, особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне, а задоволення подання про обмеження її у праві виїзду за межі України можливе лише за умови доведення факту умисного ухилення боржника від виконання зобов'язання. В даному випадку, сам факт невиконання самостійно боржником зобов'язань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов'язків, а повинно бути підкріплене фактичними доказами умисного його невиконання в матеріалах подання. Поняття «ухилення» є вольовим та умисним діянням.

Таким чином у матеріалах подання відсутні докази про те, що стягував належним чином повідомив боржника про відкриття виконавчого провадження, що боржник належним чином отримав виклик державного виконавця, надіслання боржнику повідомлення про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон. Більше того, державним виконавцем не було вчинено необхідних, ефективних та своєчасних виконавчих дій у повному їх обсязі для забезпечення виконання вимоги ДФС. Незважаючи на таку неповноту вчинених у виконавчому провадженні дій, заявник, не доводячи протиправного умислу боржника на умисне ухилення від виконання законних вимог виконавця, звернувся до суду із вказаним клопотанням, основним механізмом якого є законне обмеження гарантованих прав особи. Застосування такого, у даній ситуації невиправданого обмеження без належних на те підстав, не встановить справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи та буде свавільним.

На підставі наведеного, ст. 33 Конституції України, ст.ст.18, 10, 24, 56, Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 № 512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень», керуючись ст. ст. 12, 260, 441 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні подання відмовити.

Ухвала може бути оскаржено до Чернівецького Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи ухвала може бути оскаржено протягом пятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя ОСОБА_4