ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4015/15-ц Номер провадження 22-ц/814/1144/19Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Бондаревської С.М., Кривчун Т.О.

секретар Григоришина М.В.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави, ухвалене 04 лютого 2019 року в приміщенні суду в м. Полтава у складі судді Турченко Т.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити з роботи, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, лікарняних та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2015 року він звернувся до відповідача з заявою про звільнення, яку ОСОБА_2 не прийняв та не видав наказу про звільнення та не провів належного розрахунку.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, просив суд зобов`язати ФОП ОСОБА_2 звільнити з роботи переробника м`яса з 22 травня 2015 року за статтею 38 КЗпП України та сплатити на його користь наступні кошти: 2 784,00 грн. компенсації за невикористану відпустку; 322,75 грн. коштів за перебування на лікарняному; 1 871,00 грн. заборгованості за невиплату заробітної плати; 4 389,40 грн. коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи; 5 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 4 000,00 грн. коштів, витрачених на правову допомогу, а всього 18 368,10 грн.

Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року визнано трудовий договір між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваним з 22 травня 2015 року на підставі статті 38 КЗпП України.

Зобов`язано ФОП ОСОБА_2 зробити у трудовому договорі запис про звільнення ОСОБА_1 з посиланням на статтю 38 КЗпП України.

Зобов`язано ФОП ОСОБА_2 з дотриманням вимог, передбачених пунктом 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58, зробити у трудовій книжці ОСОБА_1 запис про його звільнення з посиланням на статтю 38 КЗпП України.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Вирішення позовних вимог про стягнення коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, заборгованості із заробітної плати за відпрацьовані дні травня 2015 року, компенсації за невикористану відпустку, коштів за перебування на лікарняному передано на розгляд до суду першої інстанції.

Остаточно визначившись із позовними вимогами, ОСОБА_1 просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь 2 784 грн. компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16 718,45 грн., 4 000 гривень витрат на правову допомогу.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати за відпрацьовані дні травня 2015 року та коштів за перебування на лікарняному залишено без розгляду.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2 784 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16 718,45 грн., 4 000 гривень витрат на правову допомогу.

Судове рішення вмотивоване тим, що роботодавцем не було своєчасно здійснено належний розрахунок зі звільненим працівником.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ФОП ОСОБА_2 , просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме залишення поза увагою суду відсутності його вини у несвоєчасному розрахунку з позивачем, а також належної оплати відпустки, що була використана Зарубіним М.Г.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення, ухвалене у справі, не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ФОП « ОСОБА_2 », що підтверджується трудовим договором від 27 лютого 2013 року та записами у трудовій книжці.

Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року, яка набрала законної сили, встановлено день звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, а саме 22 травня 2015 року.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З 19 травня 2015 року по 22 травня 2015 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі, що підтверджується листком непрацездатності, а також табелем обліку робочого часу за травень 2015 року. Останнім робочим днем ОСОБА_1 було 18 травня 2015 року.

Таким чином, належні працівнику суми мали бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Проте, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 звертався до роботодавця із відповідною вимогою.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Заробітна плата за травень 2015 року, що підлягала виплаті ОСОБА_1 після звільнення була нарахована (т. 1 а.с. 191) проте не виплачена, оскільки позивач не з`являвся на підприємство, вимоги про виплату не заявляв, на листи роботодавця (т. 1 а.с. 192, 194) не реагував. Згідно листа УДП поштового зв`язку «Укрпошта» (т. 1 а.с. 197) ОСОБА_1 до поштового відділення для отримання рекомендованого листа не з`явився. Окрім того, згідно акту про відмову ОСОБА_1 отримати зарплату за травень 2015 року (т. 1 а.с. 209) останній відмовився отримати заробітну плату за травень 2015 року.

Таким чином, вина роботодавця у тому, що позивач не отримав належний розрахунок при звільненні відсутня, а отже відповідальність, визначена ст. 117 КЗпП України не настає, що було залишено поза увагою місцевого суду.

Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Як вбачається зі змісту наказу № 14 про надання відпустки, а також табелів обліку робочого часу за липень-серпень 2014 року (т. 1 а.с. 87-89) ОСОБА_1 була у повному обсязі використана щорічна відпустка за відпрацьований період з 05 березня 2013 року по 05 березня 2014 року. Кошти за час перебування у щорічній відпустці ОСОБА_1 отримав у повному обсязі, що підтверджується податковим касовим ордером від 11 липня 2014 року (т. 2 а.с. 71).

Проте, за відпрацьований період з 05 березня 2014 року по 22 травня 2015 року ОСОБА_1 щорічна відпустка використана не була. Таким чином, позивачем не було використано 29 днів відпустки, компенсацію за які не було сплачено роботодавцем при звільненні.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Виходячи з наданих позивачем відомостей про його заробітну плату за період з січня 2014 року по березень 2015 року включно, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 43,90 грн. Таким чином, компенсація за невикористану ним відпустку складає 29 * 43,90 = 1 274,36 грн.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку підлягають частковому задоволенню.

Посилання апелянта на те, що його право на участь в розгляді справи було порушено у зв`язку із не повідомленням його про час та місце розгляду справи є безпідставними. Згідно повідомлення про вручення судової повістки (т. 2 а.с. 100), відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання від 04 лютого 2019 року, на якому було ухвалено оскаржуване рішення.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ним було ухвалено помилкове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, то понесені судові витрати, що підлягають стягненню з відповідача становлять 2216,89 грн. (задоволені Верховним Судом 4 позовні вимоги по 500 грн. кожна та задоволені апеляційним судом майнові вимоги - 216,89 грн.).

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1274,36 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2 216,89 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді С.М. Бондаревська

Т.О. Кривчун