ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________

Справа № 676/4921/18
Провадження № 22-ц/4820/855/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ОСОБА_1 (суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_7 до Управління поліції охорони в Хмельницькій області, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2019 року,

встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до Управління поліції охорони в Хмельницькій області (далі Управління), ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

ОСОБА_7 зазначив, що з 26 грудня 1987 року до 14 січня 2015 року він перебував із ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, за час якого сторони на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 1998 року придбали квартиру №31, по вул. Шевченка, 14, у м. Камянець-Подільському, Хмельницької області. Покупцем за цим договором виступила ОСОБА_5, але квартира придбана сторонами за спільні кошти подружжя та належить їм на праві спільної сумісної власності. Навесні 2018 року ОСОБА_5 змінила замок на вхідних дверях квартири та передала її Управлінню під охорону засобами сигналізації, внаслідок чого позивач не може потрапити до житла.

За таких обставин ОСОБА_7 просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою №31, по вул. Шевченка, 14, у м. Камянець-Подільському, Хмельницької області, шляхом вселення його в це приміщення, зобовязати Управління та ОСОБА_5 не чинити перешкод у користуванні житлом, зобовязати ОСОБА_5 надати йому ключі від вхідних дверей квартири, а Управління необхідну інформацію для використання встановленої в квартирі сигналізації.

Рішенням Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2019 року позов задоволено частково. Зобовязано ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_7 у користуванні квартирою №31, по вул. Шевченка, 14, в м. Камянець-Подільському, Хмельницької області, шляхом надання ключів від вхідних дверей та вселено ОСОБА_7 у вказану квартиру. Зобовязано Управління не чинити ОСОБА_7 перешкоди в користуванні квартирою №31, по вул. Шевченка, 14, в м. Камянець-Подільському, Хмельницької області. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Суд виходив з того, що ОСОБА_7 як член сімї власника житлового приміщення має право на проживання у спірній квартирі, разом із тим, відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні житлом, а тому порушене право позивача підлягає поновленню. Щодо вимог ОСОБА_7 про зобовязання Управління надати йому необхідну інформацію для використання встановленої в квартирі сигналізації, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не є стороною договору про охорону майна, а сторони цього договору не позбавлені можливості внести до нього зміни, щоб забезпечити права ОСОБА_7 на проживання у квартирі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 є одноосібним власником спірної квартири, а ОСОБА_7 проживав у ній тимчасово з дозволу відповідача та не набув права на житло. Суд не дав належної оцінки доказам у справі та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову, що призвело до обмеження права власності ОСОБА_5 на житлове приміщення.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду в частині відмови в позові ОСОБА_7 до Управління про зобовязання до надання інформації для використання встановленої в квартирі сигналізації, тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині воно не переглядається.

ОСОБА_7 та Управління не подали відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що з 26 грудня 1987 року до 14 січня 2015 року ОСОБА_7 і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі. З 2013 року вони припинили подружні відносини та ведення спільного господарства.

За договором купівлі-продажу від 20 жовтня 1998 року, посвідченим Першою Камянець-Подільською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_8 квартиру №31, по вул. Шевченка, 14, у м. Камянець-Подільському, Хмельницької області, за 10 492 грн.

Протягом 1999-2014 років проведено реконструкцію квартири, внаслідок чого 3 липня 2014 року Реєстраційна служба Камянець-Подільського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області видала ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на житло №23740237.

Навесні 2018 року ОСОБА_5 змінила замок на вхідних дверях спірної квартири, а 6 березня 2018 року відповідачі уклали договір КМ-3219 про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації з реагуванням наряду поліції охорони, за умовами якого ОСОБА_5 передала Управлінню квартиру №31, по вул. Шевченка, 14, у м. Камянець-Подільському, Хмельницької області, під охорону.

У звязку з цим, ОСОБА_7 не може потрапити до квартири та користуватися нею.

Зазначені обставини визнані учасниками справи, встановлені судовим рішенням, підтверджуються письмовими доказами та показаннями свідків.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Аналогічні положення містяться у ч. 4 ст. 311 ЦК України.

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

В силу ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС і ст. 16 Закону України від 7 лютого 1991 року №697-ХІІ «Про власність», які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні положення містяться у чинній ст. 60 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Стаття 22 КпШС України (стаття 60 СК України) презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності, якщо належними та допустимими доказами не буде доведено, що це майно набуте одним із подружжя за особисті кошти.

З матеріалів справи вбачається, що на час придбання ОСОБА_5 спірної квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали разом і вели спільне господарство. Квартира придбавалася ними для сімї. ОСОБА_7 і ОСОБА_5 разом вселилися у квартиру та проживали у ній.

ОСОБА_5 не довела, що квартира №31, по вул. Шевченка, 14, в м. Камянець-Подільському, Хмельницької області, набута нею за особисті кошти. Також у справі відсутні належні та допустимі докази (договір установленої форми, судове рішення), які вказують на те, що після розірвання шлюбу сторони здійснили поділ майна, за умовами якого спірна квартира перейшла в особисту приватну власність ОСОБА_5

Отже досліджені судом докази дають підстави для висновку, що вказана квартира належить ОСОБА_7 і ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

Посилання ОСОБА_5 на те, що вона є одноосібним власником квартири, а позивач не набув права на користування нею, суперечать фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_5 і Управління чинять перешкоди ОСОБА_7 у володінні та користуванні квартирою, тому порушене право позивача підлягає захисту.

Доводи ОСОБА_5 щодо неналежної оцінки судом досліджених доказів є безпідставними. До того ж, відповідачі фактично визнали ту обставину, що ОСОБА_7 не має доступу до спірної квартири та не може користуватися житлом.

Суд першої інстанції помилково виходив з того, що ОСОБА_7 є членом сімї власника квартири, внаслідок чого спірні правовідносини регулюються нормами ст.ст. 64, 156 ЖК Української РСР і ст. 405 ЦК України, натомість ці твердження не призвели до неправильного вирішення справи. З метою уникнення формалізації цивільного судочинства суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на вказану обставину та не скасовувати (не змінювати) правильне по суті і справедливе судове рішення місцевого суду.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2018 року.

Судді: /підпис/ ОСОБА_1

/підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 43