П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 року місто Київ

справа № 761/15172/17

апеляційне провадження № 22-ц/824/816/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Рибака М.А. від 3 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11 серпня 2006 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 22 вересня 2008 року у них народилася донька ОСОБА_3. Позивач зазначає, що сімейне життя у них не склалось, шлюбні відносини фактично припинені, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1, зареєстрований 11 серпня 2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 615; визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір'ю ОСОБА_2.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 3 серпня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 11 серпня 2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 615. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, із її матір'ю ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 280 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визначити місце проживання дитини з батьком.

Скаржник зазначає, що поза увагою суду залишились докази, які підтверджують доцільність визначення місця проживання дитини разом із батьком, зокрема, висновок психолога ОСОБА_4 Крім того, визначення місця проживання дитини зі скаржником відповідатиме її інтересам.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти її задоволення та зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, тому в силу положень статті 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - ОСОБА_5 також заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що з 11 серпня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі. 22 вересня 2008 року у них народилася донька ОСОБА_3.

Згідно з висновком Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в особі органу опіки та піклування від 29 листопада 2017 року № 109/05/40-11740 щодо спору про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації від 22 листопада 2017 року (протокол № 27), керуючись інтересами дитини, доцільним є визначення місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір'ю. При цьому вказано, що батько повинен приймати активну участь у її вихованні.

Професійним висновком кандидата психологічних наук ОСОБА_4 щодо перебігу психологічної роботи з дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на базі "зеленої кімнати" Солом'янського УП ГУНП у м. Києві від 19 березня 2018 року встановлено, що дитина не є жертвою психологічного, фізичного чи сексуального насильства з боку батька ОСОБА_1, також вона не є жертвою маніпуляцій з його боку. Проте вона включена в систему психологічного страху батька щодо ймовірності втрати дитини в наслідок його розлучення з дружиною (нормального чи патологічного, що можна визначити лише при психологічному дослідженні самого батька). Маючи з батьком тісний емоційний зв'язок, дитина свідомо та несвідомо буде робити все, щоб залишитися з ним, що є для неї "базовою умовою виживання". У результаті дослідження не було виявлено системних насильницьких дій з боку матері ОСОБА_2 щодо дитини. Проте дитиною описуються локальні випадки фізичного насильства, що більше схожі на нещасні випадки, які обумовлені неуважністю матері та її недостатнім вмінням конгруентно взаємодіяти з дитиною (або, можливо, низьким емоційним інтелектом, що потребує додаткового психологічного дослідження самої матері). Дана родина потребує екстреної психологічної допомоги (не залежно від того, чи будуть вони жити разом чи ні). У результаті нестабільності сімейної системи, дитині має бути забезпечене подальше спостереження за її розвитком та психологічна підтримка фахівця.

З пояснень ОСОБА_1 встановлено, що він працює помічником ремонтного відділу взуття (станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції).

ОСОБА_2 працює в зубопротезній лабораторії "Дентстудіо" (з пояснень позивача). Також їй на праві приватної власності належать квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_1.

Крім того, судом було встановлено, що з 13 квітня 2018 року малолітню ОСОБА_3 було влаштовано в Центр соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (на підставі розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 138 від 16 березня 2018 року).

Ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 разом з її матір'ю ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що це буде якнайкраще відповідати інтересам дитини.

Такий висновок суду є правильним.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Так, в суді апеляційної інстанції була заслухана малолітня ОСОБА_3 з приводу визначення її місця проживання, проте встановити дійсне волевиявлення дитини не вбачається можливим, оскільки, на думку суду, вона переживає сильне душевне хвилювання через ситуацію, яка склалася у сім`ї та не може об'єктивно визначитись з ким із батьків бажає проживати.

Ухвалюючи рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (справа "Мамчур проти України", рішення від 16 липня 2015 року).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У зв'язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду у справі N 61-327цс18 у постанові від 17 жовтня 2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі N 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі N 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Велика Палата Верховного Суду дійшов висновку, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з інтересів дитини та правильно врахував необхідність материнської турботи щодо дитини та інші встановлені фактичні обставини справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув увагу на докази, які свідчать про прихильність самої дитини проживати разом із батьком, зокрема, висновок психолога ОСОБА_4, є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим в судовому рішенні.

Колегія суддів вважає, що професійний висновок кандидата психологічних наук ОСОБА_4 щодо перебігу психологічної роботи з дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на базі "зеленої кімнати" Солом'янського УП ГУНП у м. Києві від 19 березня 2018 року не має правового значення при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, оскільки ним встановлені лише певні психологічні особливості малолітньої ОСОБА_3

Натомість висновок Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в особі органу опіки та піклування від 29 листопада 2017 року № 109/05/40-11740 містить конкретну рекомендацію щодо необхідності визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з її матір'ю.

Надаючи у вказаній справі оцінку дотриманню критерію безпеки та захищеності дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що проживання дитини разом з її матір'ю, яка створила необхідні умови для її проживання, є саме тією безпекою і захищеністю, яку потребує дитина у її віці.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України суд захищає цивільні права та інтереси осіб не інакше як за їх зверненням.

Колегія суддів зазначає, що вимога апеляційної скарги про визначення місця проживання дитини зі скаржником не може бути задоволена, оскільки ОСОБА_1 не звертався до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, рішення від 10 лютого 2010 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 3 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 квітня 2019 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова