Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 201/14494/15-ц

провадження № 61-8866 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач -ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Глущенко Н. Г., Осіяна О. М., від 23 грудня 2015 року.

Встановив:

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, щовона та відповідач із 1995 року проживають однією сім'єю як чоловік та дружина.

За період сумісного проживання в них народилося два сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

До 2005 року вона з відповідачем та своїм старшим сином проживали у квартирі АДРЕСА_1

У квітні 2005 року вона та відповідач придбали квартиру АДРЕСА_2

За час сумісного проживання сторонами також придбаний транспортний засіб марки ВАЗ 2115, 2010 року випуску, державний номерний знак (далі - ДНЗ) НОМЕР_1.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд встановити факт сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року, визнати транспортний засіб ВАЗ 2115, 2010 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 спільною сумісною власністю, визнати за нею право на 1/2 частини транспортного засобу та стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу в розмірі 56 179,80 грн.

Рішенням Жовтневий районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено того, що сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство та були пов'язані спільним побутом, взаємними правами та обов'язками, тому позов в цій частині задоволенню не підлягаю. Оскільки вимоги про поділ майна подружжя є похідними від вимог про встановлення факту спільного сумісного проживання, тому в цій частині суд першої інстанції також відмовив.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року рішення Жовтневий районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову; встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_6, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року; визнано спільної сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 автомобіль «ВАЗ 2115», 2010 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1; визнано за ОСОБА_7 право особистої власності на автомобіль «ВАЗ 2115», 2010 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1; стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля «ВАЗ 2115», 2010 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 у розмірі 56 179,80 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та передчасно дійшов висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки судовим рішенням в іншій цивільній справі за участю цих самих осіб встановлено факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_7 посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Сторони не скористалися правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 лютого 2018 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2019 року справа призначена до судового розгляду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до частин першої, шостої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до частини першої статті 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуту ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Судами встановлено, що з сторони мають дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3.

Установлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстровані у квартирі № АДРЕСА_2, яку 11 квітня 2005 року ОСОБА_7 придбав на підставі договору купівлі-продажу.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року в іншій цивільній справі встановлені фактичні шлюбно-сімейні відносини сторін з 1995 року.

У своїх поясненнях сторони підтвердили факт проживання однією сім'єю з 1995 до 2015 року.

Крім цього, відповідач не заперечував факт придбання спірного автомобіля у 2010 році, а тому ці обставини не підлягають доказуванню.

Відповідно до висновку експерта від 06 серпня 2015 року № ГО - 2673, вартість автомобіля «ВАЗ - 2115 2010 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 складає 112 358,15 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом неправильно встановлено фактичні обставини справи, зокрема, вказує на те, що спірний автомобіль ним було придбано в той момент коли сторони спільно не проживали, а отже це майно не може бути спільною сумісною власністю. Посилається на те, що судом не встановлено коли саме придбано автомобіль та проігноровано той факт, що за відповідачем не значиться на праві приватної власності вказаний автомобіль.

Слід зазначити, що апеляційний суд належним чином дослідив вказані доводи відповідача, та обґрунтовано задовольнив позов, оскільки рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м, Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року встановлено факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, а в своїх поясненнях сторони підтвердили факт проживання однією сім'єю з 1995 до 2015 року. Крім того, відповідач не заперечував факту придбання спірного автомобіля. Таким чином відповідно до положень цивільно-процесуального законодавства зазначені факти не потребують додаткового доказування.

Також відповідач зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень повноважень експерта, що надав відповідний висновок стосовно вартості автомобіля. Слід зазначити, що відповідач не заявляв клопотань про призначення судової експертизи для визначення вартості зазначеного автомобіля, таким чином, суд задовольняючи позов, обґрунтовано керувався висновком експерта від 06 серпня 2015 року № ГО - 2673.

Отже, суд апеляційної інстанції з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосував норми статті 72 СК України, що регулюють спірні правовідносини, тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Враховуючи, що рішення суду апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, визначених судами попередніх інстанцій. Сторони не заявляли до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_7.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська