ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року

м. Харків

Справа № 640/6059/17

Провадження № 22ц/818/1688/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С..,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув в місті Харкові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № №640/6059/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року, ухвалене суддею Муратовою С.О., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої у звязку з дорожньо-транспортною пригодою .

В обґрунтування позову зазначає, що 22 вересня 2016 року приблизно об 11.30год. він керував належним йому технічно справним автомобілем НОМЕР_1, рухаючись по вул. Валентинівській в м. Харкові зі сторони вул. ОСОБА_4 в напрямку вул. Барабашова з приблизною швидкістю 55-58 км/год.

В районі буд. 7 сталася дорожньо-транспортна пригода між ним та відповідачем. Причиною ДТП стало не лише порушення ним п.12.3 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), а й протиправна поведінка самого ОСОБА_2, який також порушив ПДР та дії якого перебувають у причинно-наслідковому звязку із ДТП, а саме, відповідач переходив дорогу на заборонений сигнал світлофору та не впевнився, що це буде безпечним для нього та інших учасників руху. Порушення ОСОБА_2 п.п. 4.9, 4.14 ПДР, а також причинно-наслідковий зв'язок між такими діями відповідача та ДТП є встановленим фактом згідно постанови Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року відносно ОСОБА_2 та додатково підтвердження не потребує.

Одним із наслідків ДТП були механічні пошкодження належного йому автомобіля: деформація передньої частини з правого боку, розбиття передньої блок-фари, розбиття лобового скла (більше з правого боку). Витрати, понесені з метою відновлення автомобіля, складаються з: суми сплачених коштів за деталі автомобіля, які встановлювались замість пошкоджених 83268 гр. 00 коп.; суми за вартість робіт та послуг із ремонту автомобіля 10462 гр. 50 коп., а всього 93 730 гр. 50 коп.

Також з 2005 року і до теперішнього часу він є фізичною особою-підприємцем, основними видами діяльності є: організування конгресів і торгівельних виставок, діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, функціонування атракціонів і тематичних парків, інші види видавничої діяльності, діяльність посередників у торгівлі текстильними виробами, одягом, хутром, взуттям і шкіряними виробами тощо. Задля можливого повноцінного виконання отриманих замовлень та обовязків за різними укладеними договорами йому необхідно мати можливість вільно пересуватися. Залишившись без транспортного засобу, він був вимушений відмовитися від значної кількості замовлень, йому була завдана матеріальна шкода у вигляді упущеної вигоди. З урахуванням 35 % спаду доходності від підприємницької діяльності, дохід у 4 кварталі 2016 року повинен був складати 87490 гр., але склав 77500 гр., що на 9990 гр. менше очікуваного. Вважає таке зменшення наслідком пошкодження автомобіля, відповідно, упущена вигода становить різницю між тим, що він міг би отримати, та тим, що реально отримав: 87490 гр. 77500 = 9990 гр.

Просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 103 720 гр. 50 коп., судові витрати покласти на відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився.

Представники відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6 заперечували проти задоволення позову .

Посилались на те , що основним та єдиним доказом наявності вини у діях відповідача є постанова Київського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2017 року, провадження у якій закрито.

Крім того, у резолютивній частині суддя посилався на протокол про адміністративне правопорушення АП2 №228358 від 21 грудня 2016 року, хоча сама подія ДТП відбулася 22 вересня 2016 року, тобто протокол був складений через три місяці після дорожньо-транспортної пригоди.

Доказів наявності вини в діях ОСОБА_2 позивачем не надано. Цей факт виключає саму можливість притягнення відповідача до цивільної відповідальності. Позивач сам визнає свою вину у ДТП у своїй позовній заяві і в рамках кримінального провадження, що неодноразово стверджували його представники. Несприятливі наслідки від ДТП настали у ОСОБА_1 через власні винні дії, що полягають у порушенні п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

Також ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що його доходи впали саме внаслідок ДТП, а не через будь-які інші обставини. Зниження прибутку ОСОБА_1 могло відбутися і через інші обставини, не повязані з ДТП, а запобігання виникненню таких обставин знаходиться в компетенції самого господарюючого субєкта, а не третіх осіб. Позивачем не доведено існування наявності між діями ОСОБА_2 та настанням несприятливих наслідків прямого, безпосереднього причинно-наслідкового звязку.

Позивачем зазначено, що для здійснення ним підприємницької діяльності йому потрібен автомобіль, а внаслідок ДТП завдано ушкоджень транспортному засобу і він був позбавлений можливості вільно переміщуватися містом для виконання замовлень та інших господарських зобовязань. Однак , за відомостями Єдиного державного реєстру МВС України позивач володіє автомобілем TOYOTA HIGHLANDER 2011 року випуску, зареєстрований за ним 20 листопада 2015 року. Крім того, факти його відмови від замовлень належним чином не були зафіксовані, доказів існування таких фактів суду не надано, а через це такі твердження є безпідставними.

Вина позивача у ДТП встановлена вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року, який було оскаржено представником позивача в апеляційному порядку лише в частині розміру відшкодування матеріальної та моральної шкоди, із чого слідує, що позивач сам визнав свою винуватість у ДТП. Вироком встановлено, що ОСОБА_1 порушив ПДР, здійснив наїзд на пішохода, який переходив дорогу по пішохідному переходу. В матеріалах справи відсутні докази і судом не встановлено, що ушкодження здоровя ОСОБА_2 наступило внаслідок його умислу або грубої необережності.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2П, на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди 9373 грн. 05 коп.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 як учасник дорожнього руху допустив порушення ПДР; ступінь його вини суд визначає у розмірі 10%, а тому відшкодуванню підлягає 9373,05 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, оскільки суд дійшов помилкового висновку щодо відшкодування майнової шкоди у розмірі 10% посилаючись на вимоги ст.1188 ЦК України. Під час розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні не встановлювався ступінь вини будь-кого з учасників ДТП, встановлювався лише сам факт наявності вини, адже не існує жодної формули, яка б давала можливість обєктивного визначення цього ступеня. Крім того, суд дійшов невірного висновку у частині відмови у задоволені відшкодування упущеної вигоди.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до розяснень, які викладені в п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованою суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрала законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (чи бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 22 вересня 2016 року ОСОБА_1 , який керував належним йому технічно справним автомобілем НОМЕР_1, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року встановлено, що 22 вересня 2016 року ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.12.3 ПДР, яким визначено , що в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2

Заявляючи позов про стягнення з ОСОБА_2 коштів за пошкодження автомобіля ОСОБА_1 посилається на наявність вини ОСОБА_2, яка встановлена постановою суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Між тим, провадження у даній справі закрито у звязку зі спливом строку притягнення до адміністративної відповідальності.

При цьому судом зазначено, що ОСОБА_2 порушив п.4.9,4.14 ПДР.

Саме з урахуванням таких обставин , а також того , що ОСОБА_2 також є учасником дорожнього руху судом і визначено ступінь вини ОСОБА_2 у розмірі 10%.

Позивач просить стягнути з відповідача у повному обсязі шкоду, яка, як він вважає, спричинена саме діями ОСОБА_2

Відшкодування шкоди у відповідності до вимог ст.1166 ЦК України передбачає певні умови для відшкодування, а саме: неправомірні дії , існування між ними та шкодою безпосереднього причинного звязку та вина завдавача шкоди.

Однак, притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення ПДР не спростовує притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за порушення ПДР.

При розгляді кримінальної справи ОСОБА_1 вину визнавав; не оспорював порушення ним ПДР, які спричинили ОСОБА_2 середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження.

У відповідності до вимог ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, стягнення з відповідача 9 373,05 грн. відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Що стосується, обґрунтування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування упущеної вигоди , то суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

У відповідності до вимог ст.81 ЦПК України позивачем не надано беззаперечних доказів щодо безумовного отримання ним доходу не менше, ніж він отримував у попередній час та неотримання його саме з вини ОСОБА_2

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку відмови ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права; підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий Овсяннікова А.І.

Судді Коваленко І.П.

ОСОБА_8