ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/2696/18
Провадження № 22-ц/4820/285/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючого - судді Гринчука Р. С.,

суддів: Костенка А.М., П'єнти І.В.,

секретар - Кошельник В.М.,

за участю представника апелянта, позивача та її представника,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2018 року, суддя Логінова С.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом,

встановила:

В лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 (змінено прізвище на ОСОБА_3), про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом.

На обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько, ОСОБА_4.

Після смерті батька відкрилась спадщина на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований у с. Катеринівка Хмельницького району Хмельницької області; право на земельну частку (пай); право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства; грошові вклади.

14.12.2017 року позивачем було подано заяву до Хмельницької районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак листом Хмельницької районної державної нотаріальної контори від 20 грудня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом у зв'язку з оформленням спадщини за ОСОБА_1, яка є рідною сестрою спадкодавця.

Зазначила, що її права були порушені, оскільки згідно із ч. 1 ст. 1261, ч. 4 ст. 1268 ЦК України вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька та прийняла спадщину, враховуючи ту обставину, що на момент відкриття спадщини вона була неповнолітньою .

З урахуванням збільшення позовних вимог до закінчення підготовчого засідання в суді першої інстанції просила визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно ОСОБА_4., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, видане 15.08.2013 року на ім'я ОСОБА_1 державним нотаріусом Хмельницької державної нотаріальної контори у спадковій справі №705/2012, зареєстроване у реєстрі №2-2225, та свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно ОСОБА_4., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, видане 15.08.2013 року на ім'я ОСОБА_1 державним нотаріусом Хмельницької державної нотаріальної контори у спадковій справі №705/2012, зареєстроване у реєстрі №2-2221.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2018 року позов було задоволено.

Визнано недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно ОСОБА_4., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, видане 15.08.2013 року на ім'я ОСОБА_1 державним нотаріусом Хмельницької державної нотаріальної контори у спадковій справі №705/2012, зареєстроване у реєстрі №2-2225, та свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно ОСОБА_4., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, видане 15.08.2013 року на ім'я ОСОБА_1 державним нотаріусом Хмельницької державної нотаріальної контори у спадковій справі №705/2012, зареєстроване у реєстрі №2-2221. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові.

На обґрунтування скарги зазначила, що судом було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Судом не було повністю та всебічно з'ясовані та досліджені обставини справи, що мають значення для прийняття законного рішення.

Суд не врахував, що позивачем було пропущено строк позовної давності, адже у відповідності до ч. 4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, досягла повноліття 17.08.2014 року і мала право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав щодо оформлення (оскарження) спадщини після смерті свого батька у межах строку позовної давності, а саме до 17.08.2017 року. Однак позивач не надала належних та достатніх доказів про поважність пропуску строку позовної давності з моменту досягнення нею повноліття.

Більше того, позивач не скористалась своїм правом на спадщину, оскільки її законний представник, матір, ОСОБА_1, не подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2

Суд першої інстанції прийняв заяву ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог з порушенням ч. 2 ст. 49 ЦПК України, оскільки така заява була передана їй лише в судовому засіданні 06.09.2018 року, а не 27.06.2018 року, після закінчення підготовчого засідання в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4., ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 5).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою померлого ОСОБА_4., що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 7).

На час відкриття спадщини позивач була неповнолітньою особою, заяву про відмову від прийняття спадщини за законом до нотаріуса не подавала.

06 грудня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до Хмельницької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4. (а.с.53).

14 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до Хмельницької районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживала разом з померлим (а.с. 76).

15 серпня 2013 року Хмельницькою районною державною нотаріальною конторою відповідачу було видано два свідоцтва про право на спадщину за законом (зареєстровано в реєстрі за № № 2-2221 та 2-2225) (а.с. 91, 92).

ОСОБА_1 успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1, право на земельну частку (пай) КСП «Урожай», право власності на майновий пай члена КСП «Урожай», грошові внески з усіма процентами та компенсаціями на загальну суму 2787,13 грн. (а.с. 95, 97).

14 грудня 2017 року ОСОБА_2 подала заяву до Хмельницької районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Листом Хмельницької районної державної нотаріальної контори від 20 грудня 2017 року у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом ОСОБА_2 було відмовлено у зв'язку з оформленням спадщини за ОСОБА_1, яка є рідною сестрою спадкодавця.

Задовольняючи позов суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не мала права на спадкування, оскільки на момент відкриття спадщини ОСОБА_2 була неповнолітньою особою та прийняла спадщину за законом, тому видача свідоцтв про право на спадкове майно відповідачу призвело до порушення права позивача на це майно. Обґрунтовуючи питання щодо спливу позовної давності суд зазначив, що оскільки про порушення свого права позивач ОСОБА_2 дізналася 20 грудня 2017 року, після отримання відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому позовна давність не сплила.

Колегія суддів не повністю погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК України слід прийти до висновку, що порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Так, відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року (справа № 183/4406/16) було зроблено висновок, відповідно до якого частина 4 статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини друга-четверта статті 1273 ЦК України).

Частиною 1 статті 1269 ЦК України визначено, що обов'язок подання заяви про прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем.

Частиною третьою статті 1269 ЦК України передбачено право, а не обов'язок особи, яка досягла чотирнадцяти років, на подання заяви про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника, а частиною четвертою цієї норми права конкретизовано, що подання відповідної заяви від імені малолітньої, недієздатної особи має бути здійснено її батьками (усиновлювачами), опікунами.

Установлено та не заперечувалося сторонами, що матір позивача як її законний представник заяву про відмову від прийняття спадщини не подавала.

Таким чином, правильними є висновок суду першої інстанції про те, що позивач прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Відповідач в справі заявила клопотання про застосування строку позовної давності.

Статтями 257, 261 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня, досягнення нею повноліття.

Позивач, заперечуючи проти застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин, указувала на те, що вважала спірне майно належним їй, а тому вона не цікавилась правовстановлюючими документами на майно. Після отримання відповідачем свідоцтва про права на спадщину за законом у 2013 році, досягненням позивачем повноліття у 2014 році, і до звернення до суду з позовом в лютому 2018 року пройшов значний період, отже, позивач на власний розсуд не цікавилась своїми спадковими правами. Зазначене дає підстави вважати, що позивач об'єктивно могла довідатися про порушення її спадкових прав, що спірний будинок на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом належить її тіткам (відповідачам по справі).

Колегія суддів також звертає увагу на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос» проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №488/288/15-ц.

Ураховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що з 17 серпня 2014 року, з часу досягнення позивачем повноліття, почався перебіг позовної давності, однак ОСОБА_2 звернулася до суду лише 02 лютого 2018 року після сплину трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові із зазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22.04.2019 року.

Головуючий Судді