Дата документу 21.05.2019 Справа № 330/1508/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №330/1508/18 Головуючий у 1 інстанції: Гусарева В.В.
Провадження № 22-ц/807/1381/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Якимівська районна державна адміністрація Запорізької області в особі Відділу з питань організації діяльності центру з надання адміністративних послуг, про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Якимівська районна державна адміністрація Запорізької області в особі Відділу з питань організації діяльності центру з надання адміністративних послуг, про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником будівлі кафе-магазину з готелем, загальною площею 461,2 кв. м. (двоповерхова будівля), що розташована по АДРЕСА_1 . Право власності на дане нерухоме майно у неї виникло на підставі Ухвали Якимівського районного суду Запорізької області від 23.01.2013 року у справі №2/330/32/2013 та зареєстроване належним чином в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вказана будівля та земельна ділянка, на якій вона переважно розташована, належала її чоловіку ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згодом власником даної земельної ділянки стала відповідач у справі, яка здійснила поділ даної земельної ділянки на дві окремі земельні ділянки, без зміни цільового призначення: площею 0,0406 га, на якій знаходиться будівля кафе-магазин з готелем, що належить позивачу, та площею 0,0302 га на якій знаходиться магазин, належний відповідачу.

Зазначена земельна ділянка площею 0,0406 га., кадастровий номер НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться під кафе-магазином з готелем, які належать їй.

Згідно технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, яка була виготовлена Приватним підприємством «СЕРВІОР» на замовлення відповідача, площа земельної ділянки, необхідна для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, а саме будівлі кафе-магазину з готелем, площею 461,2 кв.м. (двоповерхова будівля), мінімально повинна складати 0,0406 га.

Вважала, що право власності на земельну ділянку площею 0,0406 га повинно перейти до неї у зв`язку з набуттям нею в передбаченому законом порядку права власності на будівлю кафе магазину з готелем.

На підставі зазначеного, посилаючись на положення ст.ст.377,378 ЦК України просила припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0406 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгової, за адресою: АДРЕСА_2 , визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку, стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що право власності на об`єкт нерухомості було зареєстровано раніше ніж право власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .. ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на земельну ділянку, на підставі ухвали Якимівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2013 року їй передано у користування земельну ділянку для обслуговування кафе-магазину з готелем, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_9 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що у ОСОБА_1 виникло право користування земельною ділянкою, право власності на земельну ділянку до неї не переходило, позов спрямований на зміну умов укладеної ОСОБА_1 мирової угоди, затвердженої ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2013 року, посилання на ст. 378 ЦК України є безпідставним.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалюючи рішення суду про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для застосування ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України та відсутності підстав припинення права власності відповідача на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0708 га з кадастровим номером НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_2 , належало ОСОБА_4 (а.с.9).

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 23.01.2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно; за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно, затверджено укладену між сторонами мирову угоду, за ОСОБА_1 визнано право власності на кафе-магазин з готелем 2А, загальною площею 461,2 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 , передано у користування ОСОБА_1 для обслуговування кафе-магазину з готелем за адресою АДРЕСА_1 , частину земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_2 , під замощенням тротуарною плиткою (а.с.19,23).

Вказана ухвала суду сторонами не оскаржувалась.

Право власності за ОСОБА_1 на кафе - магазин з готелем за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване в реєстрі речових прав 06.02.2013 року ( а.с.25-26).

Докази того, що ОСОБА_1 на підставі ухвали Якимівського районного суду Запорізької області від 23.01.2013 року зареєстровано право користування частиною земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_2 , в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 377 ЦК України в редакції станом на час укладення мирової угоди до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Таким чином, стаття 377 ЦК України у зазначеній редакції передбачала перехід права власності або права користування земельною ділянкою до нового власника об`єкту нерухомості при укладанні договорів та вчиненні правочинів.

Стаття 120 ЗК України також регулює перехід права власності на земельну ділянку або право користування земельною ділянкою від відчужувача до набувача за цивільно-правовими угодами.

Право власності ОСОБА_1 на кафе-магазин з готелем та право користування частиною земельної ділянки для їх обслуговування виникло на підставі судового рішення - ухвали Якимівського районного суду Запорізької області від 23.01.2013 року, що у відповідності до ст. 11 ЦК України є самостійною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В той же час судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0,0708 га, за адресою: АДРЕСА_2 належить на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.06.2013 року №208 (а.с.35).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у даному випадку ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України не підлягають застосуванню. Доводи апеляційної скарги щодо застосування вказаних норм зазначені висновки суду не спростовують.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано встановив відсутність передбачених ст. 140 ЗК України підстав припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку.

Обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

За приписами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: