Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 760/4994/16-ц

провадження № 61-47650св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І.,

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3,

представники: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_7,

представники: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

третя особа за первісним позовом:Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області,

представник Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації - Черкасова ВалентинаАнатоліївна,

третя особа за зустрічним позовом:орган опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішенняСолом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року в складі судді Кушнір С. І. та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року в складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Шахової О. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що він та відповідач є батьками малолітнього сина - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1. З червня 2015 року по грудень 2015 року малолітній ОСОБА_12 проживав разом зі своєю матір'ю окремо від позивача. У зв'язку із аморальною поведінкою відповідача позивач у грудні 2015 року забрав малолітнього ОСОБА_12 і по теперішній час дитина проживає разом із ним. Також, посилався на те, що сумлінно ставиться до виконання батьківських обов'язків, забезпечує нормальний психічний та духовний розвиток дитини, має належні соціально-побутові умови для розвитку сина, а також піклується про здоров'я дитини.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просив суд визначити місце проживання ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком - ОСОБА_3

У липні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що сторони є батьками малолітнього сина - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, після народження якого між нею та відповідачем, а також його матір'ю, у якої вони проживали, виникали різного роду сварки та систематичні конфлікти, після однієї зі сварок, вона була змушена піти з місця проживання, проте останні відібрали у неї дитину та у період з 10 червня по 30 червня 2015 року перешкоджали забрати сина. Після звернень до Макарівського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві та Служби у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації дитину їй повернули, проте 12 грудня 2015 року відповідач ввівши її в оману, скориставшись довірою забрав сина до свого місця проживання та не повернув. На даний час перешкоджає їй у спілкуванні з дитиною.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_7 просила суд визначити місце проживання дитини, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_7

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_7

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи вік малолітнього ОСОБА_12, який на день ухвалення рішення не може дати об'єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, виходив з того, що на даний час визначення місця проживання дитини з матір'ю повністю буде відповідати інтересам дитини.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У листопаді 2018 рокуОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не взято до уваги те, що малолітня дитина фактично проживає з ним та знаходиться на його утриманні, а тому судами неповно з'ясовано обставини, що мають істотне значення для справи, а також не перевірені належним чином надані докази у справі.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У січні 2019 року ОСОБА_7 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син

ОСОБА_12

З дня народження дитина разом з батьками проживала за місцем проживання батька, зокрема у квартирі АДРЕСА_1. Малолітній ОСОБА_12 не має місця реєстрації.

З червня 2015 року дитина проживала разом із матір'ю ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2.

Між сторонами виник спір з приводу місця проживання їх спільної дитини.

З 12 грудня 2015 року ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_7 змінив місце проживання сина ОСОБА_12 та дитина стала проживати за місцем проживання батька у квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до актів обстеження умов проживання було виявлено належні умови для проживання дитини за місцем проживання як матері, так і батька.

Відповідно до висновків органів опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 19 серпня 2016 року № 105/01-3089/В-12 та від 20 березня 2018 року

№ 06.10.05/811 органи опіки вважають за доцільне визначити місце проживання малолітнього разом з його матір'ю - ОСОБА_7

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створювати реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, встановив наявність однакових належних матеріально-побутових умов у матері і у батька для проживання дитини, їх позитивних характеристик, обґрунтовано вважав, що сторони можуть у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, враховуючи вік малолітнього ОСОБА_12, який на день ухвалення рішення не може дати об'єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю, що буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо зупинення дії рішення

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою судді Верховного Суду від 27 грудня 2018 року зупинено дію рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня

2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило