Провадження № 22ц-824/4521/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року про відмову у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Шоста Київська державна нотаріальна контора та Сьома Київська державна нотаріальна контора в особі Головного управління юстиції у місті Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поновлення строку на прийняття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: Шоста Київська державна нотаріальна контора та Сьома Київська державна нотаріальна контора в особі Головного управління юстиції у місті Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Олег Анатолійович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вепрейчук ОксанаІванівна, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності на майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 серпня 2015 року накладено арешт на домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1, шляхом заборони відчуження цього житлового будинку, заборони вчинення будь-яких правочинів щодо розпорядження даним майном, заборони вчинення дій щодо приватизації земельної ділянки, заборони вселення будь-яких осіб.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2016 року вказану ухвалу місцевого суду в частині встановлення заборони на вселення будь-яких осіб до спірного будинку скасовано, у задоволенні цих вимог заяви - відмовлено. В іншій частині ухвалу суду залишено без змін.

У липні 2018 року ОСОБА_3 подала заяву про скасування заходів забезпечення позову, мотивуючи її тим, що будинок АДРЕСА_1 не є спадковим майном, оскільки був відчужений ще за життя спадкодавця ОСОБА_10 та не належить до спадкової маси спадкодавця ОСОБА_11, а 05 травня 2015 року ОСОБА_12 продав будинок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частинах кожному.

12.06.2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продали цей будинок їй і по теперішній час договір купівлі-продажу будинку є чинним. Вважає, що вжитий судом захід забезпечення позову обмежує її права як власника майна.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що спірний будинок не є спадковим майном, оскільки був відчужений за життя спадкодавця ОСОБА_10, а вжиті заходи забезпечення позову порушують її права як добросовісного власника спірного майна.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що провадження у справі триває, судом вирішується питання дійсності правочинів щодо відчуження майна, відносно якого подано заяву про скасування заходів забезпечення позову, а тому підстави для скасування заходів забезпечення позову на теперішній час відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 серпня 2015 року накладено арешт на домоволодіння (будинок з належною до нього земельною ділянкою), яке розташоване в АДРЕСА_1, шляхом заборони відчуження житлового будинку, заборони вчинення будь-яких правочинів щодо розпорядження даним майном, заборони вчинення дій щодо приватизації земельної ділянки, заборони вселення будь-яких осіб.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2016 року вказану ухвалу місцевого суду в частині встановлення заборони на вселення будь-яких осіб до спірного будинку скасовано, у задоволенні цих вимог заяви - відмовлено. В іншій частині ухвалу суду залишено без змін.

Таким чином, між сторонами виник спір щодо спадкового майна - домоволодіння по АДРЕСА_1 та за твердженнями позивача спадкове майно ОСОБА_10 залишилось нерозподіленим та не переоформленим, розгляд справи не завершений, рішення по суті не ухвалено.

За правилами ч. 2ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Мета заходів забезпечення позову є гарантування можливості виконати рішення суду, у разі задоволення позову, та усунення для позивача перешкод, що можуть виникнути.

Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Тобто, наведені у ч.6 ст.154 ЦПК України підстави для скасування заходів забезпечення позову вказують на необхідність скасування цих заходів у зв'язку із їх подальшою недоцільністю унаслідок відмови у позові, закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду та за умови набрання відповідним судовим рішенням законної сили.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд належним чином з'ясував обставини справи та перевірив їх доказами, дійшов обґрунтованого висновку, що скасування вжитих заходів забезпечення позову може порушити права та інтереси позивача, оскільки між сторонами існує майновий спір, який ще остаточно не вирішений, крім того такі заходи є тимчасовими, потреба в їх застосуванні не відпала, а обставини, що зумовлюють застосування цих заходів, не змінилися.

Доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів по суті спору, суперечливого тлумачення норм процесуального права і незгодою з висновками суду першої інстанції та їх оцінкою, та не містять посилань на докази, які б спростували установлені судом обставини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: