ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 658/3552/16-ц

провадження № 61-28095св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року, ухвалене у складі судді Батовріної І. Г., та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Ігнатенко П. Я., Воронцової Л. П., Радченка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позову зазначило, що 3 вересня 2010 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг. Підписанням анкети-заяви він засвідчив свою згоду на те, що ця заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010 року, та Тарифами банку, які викладені на сайті банку, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

На виконання договору відповідач отримав кредит у розмірі 12 400 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 процентів річних за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Умовами і правилами надання банківських послуг передбачено, що банк може в односторонньому порядку змінювати кредитний ліміт, а також розмір процентів за користування кредитом.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 не виконував зобов`язання з погашення кредитної заборгованості і станом на 30 вересня 2016 року має заборгованість у розмірі 24 220,25 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 11 461,35 гривень, заборгованість за процентами за користування кредитом - 10 229,36 гривень, заборгованість за комісією - 900 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 1 129,54 гривень (процентна складова).

За таких обставин АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 24 220,25 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року позов задоволено, стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 24 220,25 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 11 461,35 гривень, заборгованість за процентами за користування кредитом - 10 229,36 гривень, заборгованість за комісією - 900 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 1 129,54 гривень (процентна складова), а також судові витрати у розмірі 1 378 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту існування між сторонами договірних правовідносин, доведеності права вимоги банком сплати заборгованості за кредитом, процентів за його користування та штрафів, і порушення ОСОБА_1 обов`язку з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення заборгованості, яку він добровільно не погашає.

Заяву про застосування позовної давності суд не задовольнив, оскільки встановив, що останній платіж, здійснений відповідачем на погашення кредитної заборгованості, датований 20 листопада 2015 року. Вказане підтверджує вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу та відповідно до частини першої статті 264 ЦК України є підставою для переривання позовної давності. Крім того, суд встановив, що строк дії останньої перевипущеної картки відповідача встановлено до липня 2017 року. За таких обставин суд дійшов висновку, що звернення банку із позовом 11 листопада 2016 року здійснено у межах позовної давності, встановленої чинним законодавством.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, процентами і штрафом, оскільки вважав, що таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року і ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з нього заборгованість за кредитним договором від 3 вересня 2010 року, тоді як за поясненнями представника позивача ОСОБА_1 надано кредит ще у 2006 році, тому незрозуміло, про який кредит деться у позові, на що суди уваги не звернули.

Вважає, що відсутність його підпису на документі, що визначає Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи банка, свідчить про недосягнення згоди щодо істотних умов договору, а саме щодо умов надання банківських послуг, обов`язків, наслідків невиконання зобов`язання, розміру штрафних санкцій, розміру та порядку нарахування процентів, права банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо. Такі умови в анкеті-заяві відсутні.

Заявник зазначає, що матеріали справи не містять доказів відкриття кредитного рахунка відповідачу, доказів видачі йому кредитних карток, немає копій карток. Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що відповідно до пояснень представника позивача відповідачу видані картки у 2006 році, 2011 році, 2013 році, тоді як у позові зазначається рік отримання кредиту - 2010 рік.

Розрахунок заборгованості, на думку заявника, не може бути належним доказом, оскільки не містить номера рахунка та номера картки, до якої відноситься такий рахунок. Роздруківка руху грошових коштів, надана позивачем, також не є належним доказом, оскільки з неї відомо про рух коштів з різних карток, не видно повністю їх номера, неможливо встановити, яка з карток є кредитною.

Крім того, на думку заявника, суди попередніх інстанцій не розглянули його заяву про застосування позовної давності.

Позиція інших учасників справи

У червні 2018 року надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є законним, а касаційна скарга відповідача є необґрунтованою.

Посилається на те, що банк довів на підставі належних доказів укладення договору з відповідачем, надання відповідачем згоди на отримання банківських послуг відповідно до Умов і правил надання банківських послуг, згідно з Правилами користування платіжними картками, Тарифами банку, які викладені на сайті банку. Також банк довів факт користування відповідачем банківським послугами (кредитними коштами), при цьому відповідач не довів належне виконання своїх зобов`язань перед банком.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження та зупинено виконання рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», згідно з яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що на підставі договору від 3 вересня 2010 року відповідач, користуючись кредитною карткою НОМЕР_1 , отримав споживчий кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості.

У заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг від 3 вересня 2010 року позичальник дав згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, що викладені на банківському сайті, є складовою частиною кредитного договору.

У подальшому картка неодноразово перевипускалась; у 2011 році надано кредитну картку НОМЕР_2 , а у 2013 році - НОМЕР_3 строком дії до липня 2017 року.

Згідно з довідкою про зміну умов кредитування кредитний ліміт неодноразово змінювався та у 2013 році був збільшений до 12 400 гривень. Вказані обставини підтверджуються виписками з рахунка і ОСОБА_1 цього не заперечує.

Відповідно до пункту 2.1.1.12.5. Умов і правил надання банківських послуг строк погашення кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картками без встановленого мінімального обов`язкового платежу визначаються таким чином: строк погашення процентів за кредитом і комісією - щомісяця за попередній місяць; строк повернення кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці (в полі MONTH).

У пункту 1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг встановлено, що банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк зобов`язаний не менше ніж за сім днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці з картрахунка згідно з пунктом 1.1.3.1.9 цього договору (зокрема, шляхом використання функції смс-повідомлень). Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням банку і без попереднього повідомлення клієнта.

Згідно з розрахунком заборгованості, який не спростований ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій, та відповідно до відомостей про рух коштів на рахунку, станом на 30 вересня 2016 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість в сумі 24 220,25 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 11 461,35 гривень, заборгованість за процентами за користування кредитом - 10 229,36 гривень, заборгованість за пенею та комісією - 900 гривень, а також штрафи у розмірі 1 629,54 гривень.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що відповідач не заперечує свій підпис на договорі від 3 вересня 2010 року про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, яким сторони погодили порядок погашення заборгованості, строки погашення, розмір процентної ставки та порядок її зміни. Усі умови і правила банк дотримав.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, комісії та пені, а також штрафу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що сторони уклали договір про надання банківських послуг, зміст якого зафіксований в кількох документах: анкеті-заяві, Умовах і правилах надання банківських послуг та Тарифах банку, які розміщені на сайті банку.

Проте такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на дату складання відповідачем анкети-заяви, розмір процентів та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

У частині третій цієї статті передбачено, що умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку, є нікчемною.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами першою і третьою статті 530 ЦК України передбачено, що в разі встановлення у зобов`язанні строку (терміну) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У випадку невстановлення строку (терміну) виконання боржником обов`язку, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови таких договорів у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, оскільки друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.

АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування, послалося на Умови і правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, Тарифи, розміщенні на сайті банку, як на невід`ємні частини договору про надання банківських послуг.

Додані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг і довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій викладені тарифи з обслуговування кредитної картки «Універсальна», позичальник ОСОБА_1 не підписував.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання щодо статусу Умов і правил надання банківських послуг і Тарифів з обслуговування кредитної картки «Універсальна» як невід`ємних частин договору про надання банківських послуг, дійшли неправильного висновку про можливість застосування їх положень до спірних правовідносин, оскільки не врахували, що Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи банку, розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися за період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

Зміст цих Умов і правила надання банківських послуг та Тарифів банку повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони правовідносин - банку, який може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування за власним рішенням. Вказане надає кредитору можливість подати в суд примірники Умов і правил надання банківських послуг і Тарифів банку у тій редакції, що найбільш сприятлива для вирішення справи на користь банку.

За відсутності доказів того, що саме додані до позову Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи банку розумів ОСОБА_1 при поданні анкети-заяви, ознайомився та погодився з ними, їх не можна розцінювати як стандартну (типову) форму укладеного з відповідачем договору про надання банківських послуг.

Такі висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку, що у сторін виникли договірні правовідносини на умовах, які зафіксовані в анкеті-заяві, Умовах і правилах надання банківських послуг і Тарифах з обслуговування кредитної картки «Універсальна», помилково вважали, що додані банком до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг і довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» є складовими укладеного сторонами договору і врегульовують спірні правовідносини.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При зверненні до банку 3 вересня 2010 року ОСОБА_1 підписав лише анкету-заяву, у якій не визначено розмір процентної ставки за користування кредитом, комісії і штрафних санкцій, тобто сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення процентів і неустойки.

Позовних вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, АТ КБ «ПриватБанк» не заявило.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Однією із основоположних засад цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 9 квітня 1985 року, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільноправових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки Умови і правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За таких обставин немає підстав для висновку, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримало вимог законодавства щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку і розмірів нарахування процентів, комісії і штрафних санкцій.

З урахуванням викладеного касаційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом у розмірі 10 229,36 гривень, комісії у розмірі 900 гривень і штрафів на загальну суму 1 629,54 гривень, нарахованих позичальнику відповідно до Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів з обслуговування кредитної картки «Універсальна».

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суди першої і апеляційної інстанцій, вирішуючи справу в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом у розмірі 10 229,36 гривень, комісії у розмірі 900 гривень і штрафів на загальну суму 1 629,54 гривень, неправильно застосували норми матеріального права, касаційний суд скасовує рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2017 року у відповідних частинах і ухвалює у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог.

Разом з тим, оскільки відповідач фактично отримав кредит у розмірі 11 461,35 гривень, що встановлено судами попередніх інстанцій, ця сума підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк» і висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову в цій частині є правильними.

Доводи заявника про те, що позивач просив стягнути з нього заборгованість за кредитним договором від 3 вересня 2010 року, тоді як, згідно з поясненнями позивача, йому наданий кредит ще у 2006 році, так само як доводи заявника щодо невідповідності дат видачі карток моменту укладення договору кредиту у 2010 році, а також доводи про недоведеність факту видачі відповідачу кредитних карток, касаційний суд відхиляє.

Суди попередніх інстанцій встановили, що у 2006 році відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 зі сплатою 36% річних із сумою кредитного ліміту 250 гривень. 3 вересня 2010 року із ОСОБА_1 укладено договір про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно з якими змінено умови кредитування, зокрема проценту ставку до 30% річних. У подальшому картка неодноразово перевипускалась, у 2011 році надано картку № НОМЕР_2 , у 2013 році - № НОМЕР_3 . Потягом строку користування кредитними картками кредитний ліміт неодноразово змінювався та у 2013 році був збільшений до 12 400 гривень.

Разом з цим, суди попередніх інстанцій на підставі наявних у справі доказів встановили, що ОСОБА_1 користувався вказаними кредитними картками, останній платіж з погашення кредитної заборгованості відповідач здійснив 13 липня 2015 року.

Факт отримання кредитних коштів відповідач не спростовав.

Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не розглянули його заяви про застосування позовної давності до спірних правовідносин, є необґрунтованим, оскільки у рішенні суду першої інстанції обґрунтовано результати розгляду такої заяви відповідача.

Як правильно зазначили суди, з матеріалів справи відомо, що останній платіж, який здійснив відповідач на погашення кредитної заборгованості, датований 20 листопада 2015 року. Вказане підтверджує вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу, та відповідно до частини першої статті 264 ЦК України є підставою для переривання строку позовної давності. За таких обставин суд дійшов висновку, що звернення банку з позовом 11 листопада 2016 року здійснено у межах позовної давності, встановленої чинним законодавства.

Строк повернення кредитних коштів не визначений в анкеті-заяві, проте, враховуючи зміст частини третьої статті 530 ЦК України, з пред`явленням цього позову банк фактично заявив вимогу про виконання зобов`язання та повернення використаних кредитних коштів.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у разі покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частини перша і десята статті 141 ЦПК України).

Судовий збір, сплачений АТ КБ «ПриватБанк» при поданні позову, підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог (47,32%); ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений при поданні апеляційної і касаційної скарг, пропорційно задоволеним вимогам касаційної скарги (52,68%).

Таким чином, з урахуванням визначених частинами першою і десятою статті 141 ЦПК України принципів відшкодування судових витрат з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 017,57 гривень.

За таких обставин касаційний суд скасовує рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 378 гривень судового збору і ухвалює в цій частині нове рішення про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 на відшкодування судового збору 1 017,57 гривень.

Щодо поновлення виконання судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу задоволено частково, а оскаржувані судові рішення частково скасовані, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року в частині, яку касаційний суд залишив без змін.

Керуючись статтями 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» процентів за користування кредитом у розмірі 10 229,36 гривень, комісії у розмірі 900 гривень та штрафів у загальному розмірі 1 629,54 гривень скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судового збору у розмірі 1 378 гривень скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 на відшкодування судового збору 1 017,57 гривень.

В іншій частині рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року в частині, яку касаційний суд залишив без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов