Справа № 308/4443/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Лемак О.В.,

за участю секретаря судового засідання Сухан Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгороді, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до першого відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», та другого відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до першого відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та другого відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором у сумі 27 000, 00 швейцарських франків між ним та АКІБ «УкрСиббанк» 22.01.2007 р. укладений договір іпотеки №00, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №117, відповідно до якого він передав в іпотеку банку квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Вказує, що 18.08.2016 р. він отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що 06.07.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 22616449. Пояснює, що не може додати до позовної заяви копію вказаного рішення, оскільки відповідно до закону не має права на її отримання. відповідно до якого Відповідач 1 на підставі договору іпотеки набув право власності на квартиру.

Проте, вважає, що, при прийнятті рішення, приватний нотаріус вийшов за межі повноважень, наданих йому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, яка діяла на час набуття банком права власності на квартиру; на квартиру як під час набуття банком права власності, так і на цей час поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; в момент набуття банком права власності на квартиру у ній проживала неповнолітня дитина. Тому вважає, що набуття відповідачем права власності на квартиру є неправомірним, у звязку з чим оскаржуване рішення має бути скасоване з наступних підстав.

По-перше, зазначає, що банк набув право власності на квартиру, шляхом звернення стягнення на неї. Проте, квартира виступає як забезпечення зобовязань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті. Площа квартири становить 54,5 кв.м, а квартира є єдиним його житлом що підтверджується Довідкою Ф-03 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, вважає, що оскільки квартира підпадає під критерії майна, яке згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусове відчужене стягнуте без його згоди, а він такої згоди не давав, набуття Відповідачем 1 права власності на квартиру є незаконним.

По-друге, зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час прийняття з оскаржуваного рішення, систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Згідно із п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. А тому вважає, що на момент прийняття оскаржуваного рішення державну реєстрацію права власності на нерухоме майно провадили органи державної реєстрації прав, за винятком випадків, коли законом функції державного реєстратора були покладені на нотаріуса.

Також вказує, що відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення, державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Проте, зазначає, що Відповідач 2, не вчинив жодної нотаріальної дії, що надавала б йому право на підставі договору іпотеки проводити державну реєстрацію права власності Відповідача 1 на квартиру, а тому вважає, що провівши вказану реєстрацію Відповідач 2 вийшов за межі повноважень, наданих йому законом, у звязку із чим Відповідач 1 неправомірно набув право власності на квартиру.

По-третє, вказує, що з доданої до позовної заяви Довідки Ф-03 вбачається, що в квартирі, яка є місцем його постійного проживання, проживав також його син, ОСОБА_4, який на момент набуття Відповідачем 1 права власності на квартиру був неповнолітнім. Не зважаючи на це, стверджує, що Відповідач 1, не отримавши згоди органу опіки та піклування на відчуження квартири від нього, неправомірно набув право власності на квартиру.

Вважає, що оскільки Відповідач 1 набув право власності на квартиру всупереч закону, тобто неправомірно, оскаржуване рішення має бути скасоване.

Враховуючи вищевикладене, просить суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 22616449, прийняте 06.07.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, яким зареєстровано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та покласти судові витрати на відповідачів.

18.05.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (суддя Дергачова Н.В.) відкрито провадження у цивільній справі № 308/4443/18за позовною заявою ОСОБА_1 до першого відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», та другого відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Окрім того задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 щодо витребування доказів. Постановлено витребувати від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 копію рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22616449, прийняте 06.07.2015 року, яким зареєстровано право власності ТзОВ «Кей-Колект» на квартиру за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Минай, пл. Жовтнева, 5/5, а також копії всіх документів реєстраційної справи, на підставі яких за ТзОВ «Кей-Колект» зареєстровано право власності на квартиру адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Минай, пл. Жовтнева, 5/5.Суд встановив, що витребувані докази направляються до суду безпосередньо до дня наступного розгляду справи, а саме до 04.07.2018 року до 11 годин 30 хвилин.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що витребувані матеріали на час розгляду справи, суду не надані.

18.05.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (суддя Дергачова Н.В.) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 308/4443/18 за позовом ОСОБА_1 до першого відповідача - ТОВ «Кей-Колект» та другого відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно з розпорядженням в.о. керівника апарату суду №1318 від 19.11.2018 року, відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований перерозподіл матеріалів справи № 308/4443/18 у звязку із закінченням пятирічного строку повноважень судді Ужгородського міськрайонного суду Дергачової Н.В.

Автоматизованою системою документообігу суду головуючим суддею з розгляду даної справи визначено ОСОБА_5

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, однак, подав заяву від 22.02.2019 року про розгляд справи без його участі, в заяві зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідач 1 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи, своєчасно і належним чином повідомлявся, шляхом надіслання повістки про виклик рекомендованими поштовими відправленнями, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили, не повідомив суд про причини неявки.

Відповідач 2 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи, своєчасно і належним чином повідомлявся, шляхом надіслання повістки про виклик рекомендованими поштовими відправленнями, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили, не повідомив суд про причини неявки.

Однак, судом встановлено, що 03.07.2018 року представником Відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - ОСОБА_6 подано до суду клопотання, яке він обґрунтовує наступним.

Зазначає, що статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено право на задоволення іпотекодержателем своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у т.ч. те, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. При цьому позасудове врегулювання здійснюється за застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказує, що зазначене застереження в укладеному іпотечному договорі наявне, воно є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у добровільному і узгодженому сторонами договору порядку.

Таким чином, вважає, що підставою виникнення у іпотекодержателя права власності на нерухоме майно є іпотечний договір, що укладений з позивачем, що містить відповідне застереження, передбачає відповідне право іпотекодержателя, а тому відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» у наявності документ, що відповідно до законодавства підтверджує набуття, зміну прав на нерухоме майно, та є підставою для державної реєстрації права власності та інших речових прав.

Іпотекодержатель придбав право власності у добровільному порядку, за згодою позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі. Таким чином, стверджує, що рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було прийнято державним реєстратором на підставі згоди позивача, передбаченої іпотечним договором.

Також зазначає, що нотаріус, як спеціальний субєкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону, тобто за винятком таких функцій: 4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону.

Пояснює, що зазначені функції Відповідачем 2 не здійснювалися, тому порушень Закону припущено не було.

Таким чином, державний реєстратор, приймаючи рішення про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, діяв як субєкт владних повноважень. Підставою для прийняття вказаного рішення було застереження іпотечного договору, яке згідно ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає право іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки (тобто надає субєкту владних повноважень право на прийняття відповідного рішення). Іпотечний договір, що є обовязковим для його сторін, є чинним, та не був оскаржений позивачем.

При цьому звертає увагу на наступне:

- будь-які інші підзаконні нормативні акти, що прийняті на виконання закону, не можуть йому суперечити;

- суд загальної юрисдикції не має приймати рішення з адміністративних правовідносин та давати оцінку діям державного реєстратора, оскілки це є компетенцією суду адміністративної юрисдикції.

Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стверджує, що позивач не враховує наступне.

Підпунктом 1 пункту 1 зазначеного Закону встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта завершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Крім того, вказує, що мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Отже, стверджує, що мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», встановлено тільки щодо примусового відчуження такого майна без згоди власника.

Пояснює, що спори щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не розглядалися, виконавчі надписи нотаріусом не вчинялися, виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і примусове виконання виконавчих документів не здійснювалося. Таким чином, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося. Відповідач придбав право власності у добровільному порядку, за згодою позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі. Таким чином, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було прийнято Відповідачем 2 на підставі згоди позивача, передбаченої іпотечним договором, а тому вважає, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані, і твердження позивача не відповідають чинному законодавству України.

Щодо здійснення правочинів відносно нерухомого майна, право користування або право власності на яке мають неповнолітні діти зазначає, що при укладенні договору іпотеки, права малолітніх дітей порушені не були, вони не були власниками та не користувалися нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не були зареєстровані на постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки. Таким чином, отримання дозволу на здійснення правочину та/або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібно.

Також наголошують, що посилання на ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» є хибним, оскільки закон взагалі не стосується позивача і вказаних ним дітей.

Вказує також, що з преамбули та прохальної частини позовної заяви вбачається, що в якості відповідача 2 було залучено приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_2 Але цей приватний нотаріус не є належним відповідачем по справі, у звязку з наступним.

Відповідно до відомостей Єдиного реєстр нотаріусів на теперішній час у Єдиному реєстрі нотаріусів України відсутня інформація про реєстрацію Відповідача 2, який здійснював функції державного реєстратора на момент прийняття відповідного рішення, яке оспорюється позивачем.

Оскільки за відомостями Міністерства юстиції України нотаріус-державний реєстратор не здійснює професійну діяльність - то суд розглядає позов проти особи, стосовно якої на момент розгляду спору не підтверджений її правовий статус, та фактично позов предявлений не тільки проти неналежного відповідача (нотаріуса, а не держ.реєстратора) та без належних викликів до суду за вірною адресою, але й взагалі проти відповідача, якого не існує, та стосовно правоприємників якого позивач не повідомив жодних відомостей.

Оскільки Відповідач 2 втратив як статус приватного нотаріуса, так й державного реєстратора вважає, що він взагалі позбавлений права бути відповідачем в процесі у вказаних статусах, приймати участь у засіданнях як відповідач, заперечувати проти позову тощо.

Міністерство юстиції України як держатель відповідного реєстру є суб'єктом владних повноважень, який делегує свої повноваження з ведення реєстру Державному підприємству «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, яке у свою чергу укладає відповідні договори з реєстраторами - державними нотаріальними конторами та приватними нотаріусами. Самі ж нотаріуси, у даному випадку, виступають як суб'єкти делегованих владних повноважень.

На підставі вищевикладеного, оскільки Відповідач 2 по справі, який виконував лише делеговані повноваження з ведення реєстру, надані Міністерством юстиції України, відсутній, то саме Міністерство юстиції України, яке уповноважено виконувати функції: згідно з приписами ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є належним відповідачем по давній справі. Належним відповідачем є не нотаріус, а державний реєстратор.

Разом з тим, Відповідач 2 не здійснює ані нотаріальну, ані реєстраторську діяльність.

Керуючись вищевикладеним, просить суд:

- в порядку ч. 7 ст. 85 ЦПК України оглянути веб-сайти (сторінки) Міністерства юстиції України https://miniust.gov.ua/spysok-akred-sdr (Список акредитованих субєктів державної реєстрації), Єдиний реєстр нотаріусів тпр://егп.minjust.gov.ua/pages/notary.aspx?search=name, Єдиний державний реєстр судових рішень;

- звернути увагу, що позов предявлений до неналежного відповідача (оскільки належним відповідачем є Міністерство юстиції України);

- врахувати викладені обставини про непідсудність адміністративного спору суду загальної юрисдикції, та закрити провадження у справі;

- в разі не задоволення клопотання про закриття провадження у справі - врахувати, що позов предявлено з порушенням підсудності, а тому він підлягає переданню до розгляду до суду за місцем знаходження відповідача - до Подільського районного суду м. Києва;

- в разі розгляду справи та позову по суті - залишити без задоволення позовні вимоги позивача у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором у сумі 27 000, 00 швейцарських франків між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» 22.01.2007 р. укладений договір іпотеки №00, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №117, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру загальною площею 54,5 кв. м, житловою площею 34,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. ст. 202, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1, 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції чинній на час укладення між сторонами договору іпотеки, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Як вбачається з п. 5.1 розділу 5 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» договору іпотеки №00 від 22.01.2007 року, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержателя самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

- передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

- право Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сторонами при укладенні договору іпотеки №00 було досягнуто згоди щодо можливого способу позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі письмового застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в договорі іпотеки, про що згода власником/іпотекодавцем була надана при підписанні договору іпотеки та є способом його волевиявлення в розумінні ст.ст. 205, 207, 628 ЦК України щодо визначення можливого позасудового звернення стягнення.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 66194605 від 18.08.2016 року та № 121513161 від 22.04.2018 року вбачається, що 06.07.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 22616449 на квартиру загальною площею 54,5 кв. м, житловою площею 34,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1.

Частина 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній на момент прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визначає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній на момент прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Стаття 35 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній на момент прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визначає, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, станом на час вчинення реєстраційної дії, врегульований положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній станом на 06.07.2015 року, тобто на момент прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до ст. 9 Закону, державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж юридичної роботи не менш як два роки. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт. Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріус, як спеціальний субєкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону, тобто за винятком таких функцій: 4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону.

Так як зазначені функції Відповідачем 2 не здійснювалися, порушень закону припущено не було.

Також не знайшли свого підтвердження посилання позивача про те, що у вищевказаній квартирі на момент укладення договору проживали неповнолітні діти. Довідка про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб від 07.09.2016 року не є належним та допустимим доказом права власності чи права користування неповнолітнього квартирою за адресою: АДРЕСА_2 на час укладення договору іпотеки № 0 від 22.01.2007 року.

Що стосується твердження позивача про порушення прав неповнолітнього при набутті відповідачем 1 права власності на квартиру, то таке не знайшло свого підтвердження, оскільки рішення державного реєстратора, у даному випадку нотаріуса, є актом індивідуальної дії суб'єкта владних повноважень, а не правочином, держаний реєстратор не надає і не позбавляє права власності, оскільки право власності виникає з інших цивільно-правових підстав, а не в силу прийняття ддержавним реєстратором рішень щодо записів в державному реєстрі.

У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 2 ст. 77, ст. 79 ч. 1 ст. 81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно та загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Проте, суд звертає увагу, що встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) нерухоме майно, яке виступає предметом іпотеки, та норми закону, не містять прямої заборони на позасудове врегулювання, передбачене ст.36 Закону України «Про іпотеку».

Згідно досліджених судом матеріалів встановлено наявність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності, враховуючи чинне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі іпотеки.

Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-колект» здійснена за згодою позивача, що висловлена у договорі іпотеки, а тому вказаний Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обставини та підстави, на які посилається позивач ОСОБА_1 в обґрунтування порушення своїх прав, як іпотекодавця, при реєстрації права власності на належне йому майно за іпотекодержателем ТОВ «Кей-Колект» не знайшли свого належного підтвердження при розгляді справи, а отже, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати по цій справі по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 3, 6, 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 4, 15, 16, 202, 204, 628 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до першого відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», та другого відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту рішення 26 березня 2019 року.

Головуюча О.В. Лемак