Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Волноваха

Волноваський районній суд, Донецької області в складі:

головуючого судді Писанець Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Гурової .Л.Л.,

представника позивача ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Волноваха цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

15 грудня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_4 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку № 70 по вулиці 1 травня м. Волноваха Донецької області. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що він є власником вищевказаного житлового будинку, який належить йому на підставі договору дарування від 29.07.1986 року, посвідчений державним нотаріусом першої Волноваської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за реєстровим № 2501. У вказаному будинку зареєстрованою значиться відповідач по справі ОСОБА_4, яка з 2015 року не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі по утриманню будинку, будь-яких особистих речей в будинку не має, мешкає за іншою адресою. Шлюб між ними було розірвано рішенням Волноваського районного суду від 25.09.2017р., яке набуло чинності 06.10.2017р. Внаслідок неприязних відносин, що склались між ними, відповідач неодноразово пошкоджувала належне йому майно, вчиняла сварки та погрози на його адресу, у звязку із чим, позивач неодноразово звертався до працівників поліції із заявами. Відповідач, залишаючись зареєстрованою у належному позивачу будинку, добровільно знятися з реєстрації не бажає, в такий спосіб створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому посилаючись на ст.ст.391,405 ЦК України, позивач просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування приміщенням житлового будинку № 70 по вулиці 1 травня м. Волноваха Донецької області.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1, присутні у судовому засіданні, підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні, не визнавши при цьому зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_3, присутні у залі судового засідання, не визнали позовні вимоги ОСОБА_2 Відповідач при цьому, звернулась 14.02.2018р. до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Ухвалою суду від 01.10.2018р. вищевказані цивільні справи обєднані в одне провадження. В обґрунтування позову, ОСОБА_4 зазначає, що, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_2, вона у 2015 році, за згодою чоловіка, виїхала у м.Москва РФ для отримання заробітку. Під час перебування там, нею неодноразово здійснювались грошові перекази для участі у сплаті комунальних платежів за будинок №70 по вулиці 1 травня м. Волноваха Донецької області. Також, під час тимчасового повернення за адресою своєї реєстрації влітку 2016 року, нею було оплачено встановлення нового вікна у будинку, що свідчить, на думку ОСОБА_4 про її бажання мешкати там та нести відповідні витрати по його утриманню. Після остаточного повернення до м. Воноваха у 2017 році, відносини між нею та чоловіком вже були неприязні, тому вона не заперечувала проти розірвання їх шлюбу, однак, бажала продовжувати мешкати за адресою своєї реєстрації. Однак, ОСОБА_2 чинив їй перешкоди у вселенні, оскільки змінив замки та не дозволяв приходити до будинку. Враховуючи наведене, просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до неї та задовольнити її позовні вимоги шляхом зобовязання усунення перешкод з боку позивача у користуванні житловим приміщенням.

Допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що знають родину ОСОБА_2 та підтвердили обставини поїздки ОСОБА_4 у 2015р. на заробітки до м.Москва РФ та сварки між подружжям перед та після розірвання їх шлюбу.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показала, що є донькою сторін у справі, підтвердила поїздку матері ОСОБА_4 до м. Москва у 2015 році та обставини розірвання шлюбу між батьками. Зазначила про відсутність бажання батька на проживання матері у належному йому будинку після розірвання їх шлюбу.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників та свідків, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ( ст. 391 ЦК України.).

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

З урахуванням ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» позивач у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з ним одну із таких вимог:

- про позбавлення права власності на житлове приміщення;

- про позбавлення права користування житловим приміщенням;

- про визнання особи безвісно відсутньою;

- про оголошення фізичної особи померлою.

Реєстрація місця проживання відповідача в будинку обмежує права позивача у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном.

Окрім цього, згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2, на підставі договору дарування від 29.07.1986 року, який посвідчений державним нотаріусом першої Волноваської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за реєстровим № 2501 є власником будинку № 70 по вулиці 1 травня м. Волноваха Донецької області.

У судовому засіданні встановлено та цей факт не спростовується сторонами, що з серпня 2015 року відповідач ОСОБА_4 не мешкає у будинку № 70 по вулиці 1 травня м. Волноваха Донецької області, що підтверджується складеним актом громадського квартального комітету №46 від 07.11.2017р.

Відповідач ОСОБА_4 з дати набуття чинності рішенням Волноваського районного суду від 25.09.2017р. вже не є членом сім'ї власника будинку. Також у вказаному рішенні суду підтверджений факт непроживання сторін однією сімєю з 2016 року.

Тобто, звертаючись із даним позовом, ОСОБА_2 правомірно вважав порушеним своє право користування власним будинком, у якому більше року не мешкає вже не член його сімї ОСОБА_4, тому задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_4 щодо зобовязання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, суд виходить з наступного.

Свої вимоги ОСОБА_4 ґрунтує на встановленому у ст.405 ЦК України праві члена сімї власника на користування житловим приміщенням.

Поважністю причини своєї відсутності понад рік у будинку позивача, ОСОБА_4 обґрунтовує домовленістю із чоловіком та його обізнаністю про таку поїздку, а також наявністю факту витрачання нею власних грошових коштів на утримання та ремонт будинку. Однак, докази, надані нею не можуть тлумачитись саме так, оскільки долучений товарний чек №401 від 20.07.2016р. про оплату вартості пластикового вікна за адресою будинку № 70 по вулиці 1 травня м. Волноваха Донецької област і- не завірений печаткою приватного підприємця тому не є допустимим доказом. Також долучені відповідачем ксерокопії квитанцій здійснених грошових переказів від 01.02.2016р. на імя ОСОБА_9 можуть свідчити лише про факт отримання грошових коштів вказаною особою, та не може свідчити про використання цих коштів на утримання та ремонт будинку. Позивач ОСОБА_2 заперечує вищевказані обставини та наполягає на своїх доводах та доказах.

При цьому, суд вважає, що дії позивача ОСОБА_2, щодо встановлення умов користування його власним будинком зміна замків та відсутність згоди на перебування у ньому ОСОБА_4 - не можуть бути розцінені як перешкоди, а є наслідком її дій, що підтверджено належними та допустимими

доказами, вивченими у судовому засіданні (наявність зареєстрованих заяв ОСОБА_2 щодо поведінки ОСОБА_4 відносно належного йому майна до Волноваського відділу поліції від 17.07.2017р., 04.11.2017р., 29.03.2018р.)

Долучені до позову ОСОБА_4 акти від 24.01.2018р. та від 25.01.2018р. про вчинення їй перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком № 70 по вулиці 1 травня м. Волноваха Донецької області не завірені належним чином та складені не уповноваженими особами, що не може розцінюватись судом як допустимий доказ.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що даних про наявність будь-якої домовленості між сторонами з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності ОСОБА_4 у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано, у зв»язку із чим, відсутні підстави для задоволення її вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4,12,76,81,89,223,263,265,280 ЦПК України, ст.ст.321,391,405 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку № 70 по вулиці 1 травня м. Волноваха Донецької області.

Відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 за необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Волноваський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

У повному обсязі рішення суду складене 19 квітня 2019 року.

Суддя Н.В. Писанець