Справа № 465/5360/18 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/811/340/19 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Львів

Справа № 465/5360/18

Провадження № 22-ц/811/340/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на рішення Франківського районного суду м.Львова від 07 грудня 2018 року у складі судді Гулієвої М.І.

у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 07 грудня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк заборгованість у розмірі 15489, (п"ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят дев"ять) гривень 28 коп. та 1762.00 грн. судового збору, а всього 17251 (сімнадцять тисяч двісті п"ятдесят одну) грн.28 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

Зазначає, що з рішенням не згідний, вважає таке необґрунтованим, таким, що суперечить чинному законодавству. Суд першої інстанції не надав повної, об`єктивної та належної оцінки усім доказам у справі, тим самим, порушивши вимоги матеріального та процесуального права.

Вказує, що отримуючи кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок ним було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приват банку, однак Умови та правила надання банківських послуг, які саме і являються Договором, ним підписані не були, до того ж працівником банку при отриманні кредиту не було роз`яснино всіх істотних умов договору.

Вважає, що судом застосовано до нього подвійну відповідальність, що прямо суперечить ст.. 61 Конституції України, якою передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Окрім того, ним подавалось клопотання щодо застосування строків позовної давності в частині стягнення штрафних санкцій, пені та заборгованості по кредиту, однак судом таке клопотання було проігноровано та при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог не було обґрунтовано причини відмови в застосуванні строків позовної давності.

Просить рішення Франківського районного суду м.Львова від 07 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

АТ КБ «Приватбанк» надало відзив на апеляційну скаргу, просить рішення залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що 29.09.2010 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит в розмірі 16500,00 грн., у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок.

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує, за ним утворилась заборгованість по кредитному договору, яка станом на 11 липня 2018 року становить 15 489 грн 28 коп., яка складається з наступного: 2196 грн. 67 коп. тіло кредиту; 2 792 грн. 33 коп. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 9286 грн. 50 коп. - пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина) та 713 грн 78 коп. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем ОСОБА_2 порушено умови кредитного договору б/н від 29.09.2010 року в частині своєчасного повернення кредиту, оскільки відповідачем не проводились платежі по кредитному договору, зокрема не погашено основної суми кредиту та не сплачувались проценти за користування кредитними коштами в обсязі передбаченим кредитним договором, а тому Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» правомірно заявлені вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Як встановлено судом та видно із матеріалів справи, сторони уклали кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 29.09.2010.

У цій заяві міститься умова, згідно якої відповідач згідний, що така заява разом із Памяткою клієнта, Умовами і правилами надання послуг, а також Тарифами складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг.

Оцінивши такі умови договору та спосіб його укладення, апеляційний суд дійшов висновку, що укладення договору кредиту у формі заяви, якою сторона позичальника приєднується до типових умов договору відповідає вимогам ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Районний суд задовольняючи позов в повному обсязі вважав, що підписання Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачувати проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст.. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, апеляційний суд відзначає, що вирішуючи спір, в кожному конкретному випадку суду необхідно на підставі належних та допустимих доказів оцінювати обставину укладення такого договору та його умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

А відповідно до ч. 1 ст. 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що підписана заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ОСОБА_2 та банком договір кредиту.

Однак, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи на обслуговування карти, які долучені до справи, не можуть визнаватись як складова частина кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем, оскільки вони не містять ані дати їх складання, ані підпису позичальника, чи будь-якої іншої ознаки, яка б могла дозволити встановити факт обізнаності позичальника саме із цими умовами та тарифами на момент підписання заяви про отримання кредиту.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

При таких фактичних обставинах справи, у суду були відсутні правові підстави для висновку, що умови кредитування, на які посилається банк, були узгоджені стороною позичальника, а тому колегія суддів приходить до висновку, що Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору кредиту.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 13 червня 2018 року по справі № 226/3556/15-ц, а також Верховний Суд України у справі №6-240цс14 від 11.02.2015р. та №6-16цс15 від 11.03.2015р.

Отже, колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості по відстотках за користування кредитом, за пенею, комісією та штрафами не підлягають до задоволення зв'язку із їх недоведеністю. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення процентів за користування кредитом, пені, комісії, штрафу(фіксованої частини і процентної складової) , оскільки відповідач не підписував Умов та правил надання банківських послуг, якими передбачено їх нарахування.

Водночас, сума заборгованості за кредитом у сумі 2 196, 67 грн. позивачем доведена повністю і така підлягає стягненню з відповідача.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

А відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стягуючи з відповідача заборгованість за кредитом суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в цій частині, а доводами апеляційної скарги такі не спростовані.

Колегія суддів не бере до уваги доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, а саме щодо визнання апелянтом боргу у зв`язку з підписанням додаткової угоди, оскільки додаткова угода буда підписана 20.02.2019 року, після винесення районним судом рішення та окрім того, у вказаній додатковій угоді зазначено, що заборгованість за основним боргом становить 5089 грн, відсотками 5089 грн, що не відповідає матеріалам справи.

Окрім того, на таку додаткову угоду позивач ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" не посилався при подачі позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_2.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Згідно з п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» №12 від 24.10.2012 року, дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках поважних причин для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню у відповідній частині та постановлення нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 07 грудня 2018 року в частині стягнення заборгованості в сумі 2792,33 грн.- нарахованих відсотків за користування кредитом, 9286,50 грн.- нарахованої пені, 500,00 грн.-штраф (фіксована частина), 713,78 грн. - штраф ( процентна складова) скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні таких позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 2196 грн. 67 коп. тіла кредиту залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді