Справа № 308/3535/18
16 квітня 2019 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання майна особистою приватною власністю,-
Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 16 квітня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 24 квітня 2019 року.
Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. Позовні вимоги мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі укладеному 11 червня 2005 року. Від цього шлюбу у них є син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. В подальшому, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17.03.2007 року по справі 2п-5266/07 даний шлюб було розірвано. Свідоцтво про розірвання шлюбу Серія І-ФМ №017642 від 24.06.2008 року, актовий запис № 207. Як встановлено в рішенні суду сторони не проживали разом як подружжя з кінця 2005 року, тобто з цього періоду між ними відсутній спільний побут, сімейний бюджет тощо.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.11.2011 року по справі 2п-5628/11 встановлено, що ОСОБА_2 не сплачує аліментів, не надає матеріальної допомоги на утримання сина, у зв'язку з чим та з врахуванням інших обставин його було позбавлено батьківських прав.

За час перебування у шлюбі 29.09.2005 року з відповідачем у шлюбі, ОСОБА_1 придбала житлову квартиру № 8, по вул. Докучаева буд. 25, в м. Ужгород, Закарпатської області, що доводиться договором купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом УМНО ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №6200. Реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 11327875.

Вказану квартиру позивачем було придбано за 156 650,00 грн. Вказані кошти вона отримала в кредит, що доводиться договором № 496/09-2005 від 29.09.2005 року укладеним між нею та ВАТ КБ "НАДРА". Так згідно п. 1.1 договору, їй для придбання квартири було надано суму 23 000, 00 дол. США, що по курсу НБУ на той час становило 156 650, 00 грн. Після придбання квартири було укладено відповідний договір іпотеки від 29.09.2005 р., з метою забезпечення виконання взятих зобов'язань за кредитним договором.

Як зазначає позивач, з обставин що встановлені у вищенаведених рішеннях суду ОСОБА_2 одразу після придбання квартири та укладення договору кредиту, перестав брати будь-яку участь у спільному господарстві, побуті та бюджеті, шлюб між ними було розірвано, а тому, грошові кошти які вона повертала банку її особистою приватною власністю. Відповідач не взяв жодної участі у придбанні квартири, а отриманий кредит за рахунок якого було проведена оплата її вартості хоча і був отриманий за час перебування у шлюбі, однак погашався після припинення шлюбних відносин. Згідно довідки ПАТ КБ "Надра" від 22.03.2011 р. № 56, станом на 18.03.2011 р. кредит позивачем погашено повністю.

На підставі вищенаведеного просить суд визнати квартиру за адресою м. Ужгород, вул. Докучаєва, 25/8 її особистою приватною власністю.

В судове засідання ОСОБА_1 та її представник не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до заяви від 16.04.2019 року, позивач просить розглянути справу у її відсутності, та задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не подавав.

На підставі наведеного суд керуючись ч.4 ст.223,280-281 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

За приписом ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2, 11 червня 2005 року, уклали шлюб у відділі РАГСу Свалявського районного управління юстиції під актовим записом № 68.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 березня 2007 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданого міським відділом реєстрації актів Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області 24 червня 2008 року, серії І-ФМ № 017642.

Від цього шлюбу у сторін по справі є син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як встановлено в рішенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 березня 2007 року сторони не проживали разом як подружжя з кінця 2005 року, тобто з цього періоду між ними відсутній спільний побут, сімейний бюджет тощо.

За час перебування у шлюбі позивач - ОСОБА_1 придбала у громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_6 квартиру за адресою м. Ужгород, вул. Докучаєва, 25/8, що підтверджується договором купівлі-продажу від 29 вересня 2005 року, який посвідчено нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі.

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 31.10.2005 року, квартира, що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Докучаєва, 25/8 належить на праві приватної власності ОСОБА_1.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Засади ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.

Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1ст. 61 Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Cтатус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

згідно п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15,- ст. 57 СК України дає визначення майна , яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя . Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя ) визначені у ст.. 60 СК України . За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права ( статтю 60 СК України)та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно довідки ОП «Ужгородський коньячний завод» від 23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 за період з січня 2005 року по вересень 2005 року було нараховано заробітну плату за вирахуванням податків у розмірі 14 658,00 грн.

Згідно копії кредитного договору № 496/09-2005 від 29.09.2005 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ "НАДРА", позивач отримала кредит у сумі 23 000,00 доларів США. Так згідно п. 1.2 договору цільовим призначення даного кредиту було проведення розрахунків по договору купівлі продажу від 29.09.2005 року, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7, щодо придбання квартири за адресою м. Ужгород, вул. Докучаєва, 25/8. Кінцевим терміном повернення кредиту є 26 вересня 2025 рік.

Після придбання квартири було укладено відповідний договір іпотеки від 29.09.2005 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором.

Довідкою, виданою ПАТ КБ «Надра» від 22.03.2011 року, підтверджено, що кредитний договір № 496/09/2005 ОСОБА_1 станом на 18.03.2011 року погашено повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на вказані норми матеріального права, враховуючи, що спірна квартира придбана позивачем у період шлюбу, яка купувалась за рахунок кредитних коштів та являлась предметом іпотеки за кредитним договором, договори укладалися на ім'я позивача, на протязі всього часу позивач погашав кредит за свої особисті кошти, після розірвання шлюбу, суд оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню.

Вимоги щодо стягнення судового збору не заявлялись.

Керуючись ст.ст. ст.317,319,321,391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 57, 60, 61, Сімейного кодексу України ст.ст.12, 76, 223, 258, 259, 260, 280-282 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.

Визнати квартиру за адресою Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Докучаєва, 25/8, особистою приватною власністю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_8