ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛОСТАР" на рішення Жовтневого районного суду м.Дніропетровська від 10 липня 2018 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛОСТАР" до ОСОБА_1, треті особи - Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері реєстрації Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Добровольців 10", товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фірма "Мрія", про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Солостар» (далі-ТОВ «Солостар») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи його тим, що вони є власниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та 17 лютого 2017 року на підставі акту оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Солостар», набули у власність квартиру № 240 у вказаному будинку.

Зазначали, що у належній їм квартирі, не маючи на це жодних цивільно-правових підстав, проживає ОСОБА_1, працівник ТОВ "Файна мода України".

Вказували, що звернення до ОСОБА_1 про її добровільне виселення з незаконно зайнятого нею житлового приміщення залишені без реагування та належного виконання.

Посилаючись на те, що вони є власниками спірної квартири, а ОСОБА_1 порушує їх право на вільне користування та розпорядження своєю власністю, а тому просили суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди, які чинить ОСОБА_1 в користування належною на праві приватної власності ТОВ «Солостар» квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, зазначити, що дане рішення є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніропетровська від 10 липня 2018 у задоволенні позовних вимог ТОВ «Солостар» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач зайняла спірне приміщення самовільно, без законних підстав, а наразі вони є його законними власниками та їх права порушуються.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони по справі не скористалися.

08 квітня 2019 року від позивача по справі надійшло повторне клопотання про відкладення розгляду даної справи у зв'язку з відрядженням адвоката, який представляє інтереси товариства у даній справі.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до п. 1 ст 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Зважаючи на те, що перше клопотання було задоволене та розгляд апеляційної скарги було відкладено, а директор товариства міг би сам надати суду відповідні пояснення, повторне клопотання колегія суддів вважає таким, що до задоволення не підлягає та вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ТОВ "Солостар" за відсутності належним чином сповіщеного позивача.

Звертає увагу на те, що позивач надав пояснення під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що ЗАТ «Дніпропетровська фірма «Мрія» на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого 07 листопада 2005 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27 жовтня 2005 року, на праві власності належав гуртожиток, який знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

У квітні 2004 року відповідач ОСОБА_1 отримала ордер на жилу площу у гуртожитку на підставі рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства від 20 квітня 2004 року та їй було надано право на зайняття кімнати № 240 (а.с.38).

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 27 грудня 2017 року, у лютому 2017 року приватним нотаріусом ДМНО Меньшиковою К.О. було зареєстровано право власності ТОВ «Солостар» на частину квартирного (багатоквартирного) житлового будинку літ.А-9, об'єкт житлової нерухомості, що знаходиться у АДРЕСА_1, на підставі декларації про готовність до експлуатації об'єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності серія та номер ДП11, виданої 13 вересня 2016 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, акта оцінки вартості та приймання-передачі об'єкта нерухомого майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Солостар» від 15 лютого 2017 року, виданого ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» (а.с.9).

У вересні 2017 року ТОВ «Солостар» зареєструвало за собою право власності на квартиру загальною площею 16,8 кв.м та житловою площею 11,9 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1, на підставі технічного паспорта від 01 вересня 2017 року, виданого ТОВ «Концепт К», протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Солостар» №341 від 18 вересня 2017 року (а.с.105)

Після отримання права власності на спірне майно позивач намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало проживання у квартирі відповідача ОСОБА_1

На адресу відповідача позивачем було направлено письмову вимогу від 28 листопада 2017 року про необхідність звільнення житлової площі (а.с.11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «Солостар» суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 була вселена до спірного приміщення у порядку, встановленому законом, у зв'язку із чим була зареєстрована у ньому (а.с.13), тривалий час проживає там та жодних відомостей про те, що вона самоправно зайняла приміщення позивачем не надано. На час поселення мешканців приміщення мало статус гуртожитку, а наступні зміни статусу приміщення не потягли за собою зняття мешканців з реєстрації, тому що такого питання не вирішувалося, тож на час зміни статусу та власників спірне приміщення юридично та фактично не було вільним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до вимог ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ч.1 ст.386 ЦК України).

Частиною 2 ст.386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 9 ЖК України передбачає, що житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом (ч.1 ст.109 ЖК України).

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч.2 ст.128, ст.129 ЖК України, ч.1 п.10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Колегія суддів наголошує на тому, що у відповідача ОСОБА_1 є відповідний ордер про право на зайняття житлової площі (а.с.38) та доводи апеляційної скарги не спростовують факту законності зайняття спірної житлової площі.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Колегія суддів наголошує на тому, що спірне житлове приміщення є єдиним житлом відповідача, в якому вона зареєстрована та проживає з 20 квітня 2004 року (а.с. 13)

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності порушень, які перешкоджають здійсненню права розпорядження належним позивачу майном, не заслуговують на увагу, оскільки ТОВ "Солостар" не навело жодних обставин та підстав, за яких ОСОБА_1 яка правомірно вселена до кімнати у гуртожитку, втрачає право на житло, що є предметом доказування при розгляді вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи ТОВ "Солостар" не зверталось до ОСОБА_1 для переукладання договору оренди житлового приміщення, також відсутні матеріальні претензії до відповідача та будь-яка заборгованість зі сплати утримання та обслуговування цього спірного житла.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛОСТАР" залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніропетровська від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.