ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №579/787/18

Номер провадження 22-ц/816/871/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Собина О. І.

з участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 21 листопада 2018 року в складі судді Моргуна О.В., ухвалене у м. Кролевець,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на будинок відпочинку АДРЕСА_1 в рахунок виконання зобов'язання за договором позики, забезпеченого заставою вказаного майна.

Свої вимоги мотивував тим, що 01 березня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким він передав ОСОБА_2 2000 доларів США в борг до 01 квітня 2018 року. Позика була забезпечена заставою вказаного нерухомого майна, що належить відповідачу за договором купівлі-продажу від 03 березня 2003 року. Відповідач позику вчасно не повернув та не заперечував проти погашення боргу шляхом стягнення застави, тому, вважав, що має право на визнання за ним права власності на заставне майно.

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 21 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики у встановлений строк, а також забезпечення такого зобов'язання заставою, є достатньою підставою для набуття права власності. Крім того, в підтвердження законності його вимог ОСОБА_2 було складено довіреність на його ім'я на право користування спірним майном та заповіт.

Відзиву на апеляційну скаргу стороною відповідача не направлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01 березня 2018 року між сторонами у справі у простій письмовій формі укладено договір позики, оформлений у вигляді розписки, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 2000 доларів США у позику, яку зобов'язувався повернути до 01 квітня 2018 року. Також в розписці зазначено, що ОСОБА_2 передає в заставу дачний будинок в с. Погорілівка Кролевецького району, який належить йому на підставі договору купівлі-продажу ВАЕ №498064 від 03 березня 2003 року, та у разі не повернення зазначеної суми у строк, просить забезпечити вимоги заставою (а.с. 10).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку відпочинку від 03 березня 2003 року ОСОБА_2 належить будинок відпочинку АДРЕСА_1 В п. 10 цього договору зазначено, що право власності у покупця на житловий будинок виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору (а.с. 10).

Також встановлено, що 20 березня 2018 року ОСОБА_2 було видано на ім'я ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність, за якою довіритель надав право останньому користуватися вказаним будинком відпочинку та представляти інтереси з приводу цього майна в органах державної влади, організаціях та інше (а.с. 9).

21 березня 2018 року складено нотаріально посвідчений заповіт, за яким ОСОБА_2, на випадок своєї смерті, заповів вказаний будинок відпочинку ОСОБА_1 (а.с. 8).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі не було укладено договір застави у встановленій законом формі. Крім того, за відповідачем право власності на спірне майно не зареєстроване у встановленому законом порядку, тому він не мав права ним розпоряджатися.

Проте, повністю з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 224, 227 ЦК УРСР, що був чинним на час укладання ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будинку відпочинку, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про власність», що був чинним на час укладання ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будинку відпочинку, об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність»).

Крім того, за положеннями ст. 128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві.

Таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до прав, які виникли або могли виникнути до січня 2004 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не набуття ОСОБА_2 права власності на спірний будинок відпочинку.

Проте, вказаний висновок суду не впливає на правильність вирішення заявленого спору по суті, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ч. 1 ст. 576 ЦК України).

Згідно із ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до положень ст. ст. 13, 14, 16 Закону України «Про заставу», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір застави повинен бути укладений у письмовій формі.

У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

Недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову, оскільки договір застави спірного майна було укладено між сторонами у справі без додержання вимоги про його нотаріальне посвідчення, тому вказаний правочин не створює юридичних наслідків.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

О.І. Собина