Дата документу 19.04.2019
ЄУ № 420/2095/18
Провадження №2/420/193/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Проньки В.В.,

за участю секретаря судового засідання Сіренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Білолуцька селищна рада Новопсковського району Луганської області,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим будинком, що розташований за адресою: вул.Вишнева (ОСОБА_3), 3/1, смт. Білолуцьк Новопсковського району Луганської області.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: вул. Вишнева (ОСОБА_3), 3/1, смт.Білолуцьк Новопсковського району Луганської області. З метою отримання субсидії на житлово-комунальні послуги при подачі необхідних документів виявилося, що в будинку крім нього, його старшої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зятя ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, онуків ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, також зареєстрована, але фактично не проживає його менша донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6. Позивач посилається на те, що відповідач не проживає у належному йому будинку з 2013 року, тому просить її визнати такою, що втратила право користування ним.

Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 29.01.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 28.02.2019, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

28 лютого 2019 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Позивач до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає.

Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала.

Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи без його участі, з позовними вимогами згоден.

Враховуючи заяви учасників справи, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши наявні у справі письмові докази, зважаючи на те, що визнання відповідачем позову ґрунтується на законних підставах, не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06.07.1993, зареєстрованого в реєстрі за № 104, на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: вул. Вишнева (ОСОБА_3)АДРЕСА_1.

З довідки про склад сім'ї, виданої 19.11.2018 виконкомом Білолуцької селищної ради Новопсковського району Луганської області за вих. № 3054, вбачається, що позивач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7. Разом із ним за вказаною адресою зареєстровані: донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зять ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, онук ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, та донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Згідно довідки, виданої 19.11.2018 виконкомом Білолуцької селищної ради Новопсковського району Луганської області за вих. № 3055, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, фактично за вищевказаною адресою не проживає з 2013 року.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно зі ст. ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї, інших осіб.

В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сім'ї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що відповідач донька позивача з 2013 року, тобто понад 6 років, без поважних причин не проживає в житловому будинку, що належить на праві власності позивачу, договірні відносини між позивачем та відповідачем щодо винаймання спірного житла відсутні, а подальша реєстрація відповідача в належному позивачу будинку створює перешкоди у реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: вул.Вишнева (ОСОБА_3), 3/1, смт.Білолуцьк Новопсковського району Луганської області.

За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги позивача, враховуючи визнання відповідачем позову, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору у розмірі 352,40 грн. та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 352,40 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 10, 12, 13, 77-81, 89, 141-142, ч. 4 ст. 206, ст. ст. 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Білолуцька селищна рада Новопсковського району Луганської області, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: вул.Вишнева (ОСОБА_8)АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: вул.Вишнева (ОСОБА_8)АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_9, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, паспорт громадянина України серії ЕМ 386228, виданий Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області 18.11.1999, який зареєстрований за адресою: вул. Вишнева (ОСОБА_8)АДРЕСА_2, 352,40 грн. (триста пятдесят дві грн. 40 коп.) в рахунок відшкодування понесеного судового збору.

Зобовязати Управління Державної казначейської служби України у Новопсковському районі Луганської області, , повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_9, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, паспорт громадянина України серії ЕМ 386228, виданий Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області 18.11.1999, який зареєстрований за адресою: вул.Вишнева (ОСОБА_8)АДРЕСА_2, з державного бюджету 50 відсотків судового збору у розмірі 352,40 грн. (триста пятдесят дві грн. 40 коп.), сплаченого ним при зверненні до суду з даним позовом за квитанцією № 17 від 23.11.2018.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_9, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, паспорт громадянина України серії ЕМ 386228, виданий Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області 18.11.1999, який зареєстрований за адресою: вул.Вишнева (ОСОБА_8)АДРЕСА_2.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: вул. Вишнева (ОСОБА_8)АДРЕСА_1.

Третя особа: Білолуцька селищна рада Новопсковського району Луганської області, , місце знаходження: вул. 1 Травня, 4, смт. Білолуцьк Новопсковського району Луганської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Новопсковський районний суд Луганської області до Луганського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя: В.В. Пронька