Постанова

Іменем України

16 травня 2019 року

місто Київ

справа № 310/8064/15-ц

провадження № 61-4833св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року у складі судді Черткової Н. І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кухаря С. В., Осоцького І. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у серпні 2015 року звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила: визнати договір купівлі-продажу від 07 листопада 2008 року, нотаріально посвідчений нотаріусом Бердянської районної державної нотаріальної контори, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , недійсним; визнати право власності за нею, ОСОБА_1 , на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; скасувати реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку на ім`я ОСОБА_2 ; стягнути судові витрати з відповідача на її користь: за оцінку будинку у розмірі 500, 00 грн, судові витрати: 791, 06 грн, комісія 7, 91 грн, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову на 1/2 частину будинку - 121, 80 грн, а разом 1 426, 77 грн.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що вона, ОСОБА_1 , проживає в житловому будинку на АДРЕСА_1 з 1960 року. На праві власності їй належить 1/2 частина зазначеного житлового будинку. З 2005 року стан її здоров`я погіршився, оскільки вона страждає на гіпертонічну хворобу та перебуває на обліку у ендокринолога, офтальмолога. З березня 2008 року у позивача різко погіршився зір і вона проходила лікування у Бердянській міській лікарні та в Запорізькому центрі ока; перенесла операцію. Позивач зазначила, що стан її здоров`я не дозволяв їй прожити на її пенсію.

Її син ОСОБА_3 за життя запропонував зробити заповіт на онука, ОСОБА_2 , який проживав у Російській Федерації. Відповідач обіцяв позивачу надавати допомогу по господарству, кошти на лікування, підтримувати технічний стан будинку. 07 листопада 2008 року відповідач відвіз позивача в нотаріальну контору для складання заповіту, оскільки вони домовилися, що після смерті ОСОБА_1 саме відповідач буде спадкоємцем. У нотаріальній конторі позивачу запропонували поставити підпис, не даючи змоги прочитати документ. Позивач зазначила, що вона особисто документ не читала через поганий зір. З цієї причини вона повністю довірилася сину та онуку, вважаючи, що підписує заповіт.

Відповідач не надавав допомоги позивачу, приїздив раз на рік відпочивати та зупинявся у родичів дружини. На вимогу позивача про допомогу відповідач не реагував. Знаходячись у передсмертному стані, син позивача зізнався, що його син, відповідач у справі, ввів в оману ОСОБА_1 , підсунувши на підпис договір купівлі-продажу замість заповіту. Саме таким шляхом позивач дізналася про обман. Після смерті її сина 11 лютого 2015 року відповідач став виганяти ОСОБА_1 з будинку, мотивуючи тим, що будинок нею проданий. Відповідач видав довіреність на ім`я своєї сестри, ОСОБА_4 , уповноважуючи її здійснювати будь-які дії щодо житлового будинку. Маючи таку довіреність, ОСОБА_4 стала ображати позивача, висловлювати погрози на її адресу, у зв`язку з чим позивач зверталася за захистом до Бердянського ГУ МВС. 01 червня 2015 року позивач направила лист на адресу відповідача з вимогою розірвати договір купівлі-продажу, але відповіді не отримала. Позивач зазначає, що підтвердженням того, що вона не знала, що підписує саме договір купівлі-продажу є також те, що вона не переоформляла рахунки з оплати комунальних послуг, не знялась з реєстрації, а відповідач не перереєструвався. Позивач також зазначила, що грошових коштів від відповідача вона не отримувала. Технічний стан будинку значно погіршився, ремонт у ньому не зроблено з моменту підписання договору. Відповідач вже три роки не приїздить та не спілкується з позивачем.

Стислий виклад заперечень сторони відповідача

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що відсутні законні підстави, передбачені статтею 230 ЦК України, для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та недоведеними. Позивач не надала судові належних та допустимих доказів навмисного цілеспрямованого введення відповідачем позивача в оману щодо фактів, які впливали на укладення оспорюваного правочину шляхом повідомлення помилкових відомостей, надання підроблених документів або у замовчуванні потрібних відомостей. Зазначені висновки суду узгоджуються з вимогами частини п`ятої статті 12 ЦК України про те, що добросовісність набувача презюмується, а факт обману повинна довести сторона, яка стверджує, що була введена в оману. Те, що після укладання договору купівлі-продажу продавець залишилася проживати в проданому майні, сплачує комунальні платежі, не виконала зобов`язання, які виникли із договору купівлі-продажу, не є підставою для визнання договору недійсним. Виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що ОСОБА_1 будь-яких позовних вимог до нотаріуса, який посвідчував оскаржуваний договір сторін щодо купівлі-продажу частини житлового будинку, у цій справі не заявляла. Також у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що будь-які дії нотаріуса під час посвідчення договору купівлі-продажу частини будинку від 07 листопада 2008 року визнані рішенням суду незаконними в іншій справі чи має місце відповідний вирок суду з приводу цього відносно нотаріуса.

Додатково апеляційний суд зазначив, що встановлення судом першої інстанції того, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу діями сторін та, зокрема діями відповідача ОСОБА_4 , права позивача ОСОБА_1 не були порушені, підстави для застосування судом під час вирішення цієї справи строків позовної давності відсутні.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року, постановити нове рішення про задоволення вимог позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги пояснення відповідача, надані у суді першої інстанції, відповідно до яких відповідач визнав, що не сплачував грошові кошти за укладення правочину. Докази передачі грошових коштів від відповідача до позивача у матеріалах справи відсутні. Нотаріус у судове засідання викликалась тричі, проте не з`явилася до суду для надання пояснень. Заявник, вважаючи, що підписувала заповіт, продовжувала проживати у будинку, розпоряджалась, володіла ним, сплачувала за комунальні послуги, отримувала субсидію. Нотаріус запропонувала відповідачу заміть однією угоди укласти іншу, чим істотно порушила волевиявлення позивача. Докази введення позивача в оману наявні в матеріалах справи. Задовольняючи свої майнові потреби, відповідач скористався похилим віком позивача, станом її здоров`я, ввів ОСОБА_1 в оману.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити. На переконання відповідача, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. У касаційній скарзі не наведено, в чому полягає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07 листопада 2008 року, посвідченого нотаріусом Бердянської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 3407, ОСОБА_1 продала ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться на АДРЕСА_1 , за 44 317, 50 грн, які продавець отримала від покупця до підписання цього договору.

Відповідно до пункту 1 оскаржуваного договору сторони у справі, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомленими нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали договір, між сторонами погоджено всі його істотні умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, передбачених частиною першою статті 628 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 у суді першої інстанції не оспорювала, що вона власноручно вчинила підпис на договорі купівлі-продажу частини житлового будинку.

Позивач надала письмові докази на обґрунтування своїх позовних вимог, а саме довідки, про те, що вона продовжує мешкати у спірному будинку, сплачує всі комунальні платежі, зареєстрована у будинку.

Доводи позивача про те, що 1/2 частина спірного будинку є єдиною її власністю і вона не могла продати її, а також, що онук виганяє її із будинку не підтверджені належними доказами.

Свідки, допитані судом за клопотанням позивача, дійсно давали судові показання стосовно того, що родичі онука, який зараз мешкає в іншій державі, виганяють її із будинку, інші ж свідки, опитані судом за клопотанням представника відповідача, давали судові інші показання, що сварки виникали у позивача і родичів з боку відповідача щодо другої частини будинку, яка є спадковим майном після смерті її сина, ОСОБА_3 Ці обставини також підтверджуються висновками Бердянського МВ ГУ МВС України про результати розгляду звернень ОСОБА_1 від 21 червня 2015 року та від 02 липня 2015 року, що сварки між нею та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виникають з приводу розподілу спадкового майна, яке залишилося після смерті сина позивача. Зазначені докази досліджені судами, встановленим обставина дана відповідна оцінка.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення таких обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважатимуться правильно застосованими.

Здійснюючи розподіл тягаря доведення між сторонами відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року, Суд зобов`язаний виходити з того, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту обману її ОСОБА_4 під час укладення оспорюваного договору, у той час як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до вимог статті 230 ЦК України.

В оцінці доводів касаційної скарги про визнання обставин укладення оспорюваного правочину відповідачем Верховний Суд врахував, що ОСОБА_4 у суді першої інстанції брав участь у розгляді справи через своїх представників, які заперечували проти позову, особисто у судові засідання у суді першої інстанції відповідач не з`являвся, пояснень суду не надавав. Надані відповідачем пояснення у суді апеляційної інстанцій спростовують доводи касаційної скарги щодо визнання обставин укладення оспорюваного правочину, на яких наполягала заявник.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо неправомірності дій нотаріуса відхилені Верховним Судом, оскільки такі позовні вимоги ОСОБА_1 у суді першої інстанції не заявляла, вони не були предметом розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик