ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2018/18
Провадження №2/477/160/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді - Семенової Л.М.,

при секретарі - Сірюк С.В.,

за участю:

позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_8 ,

представника відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 ,

представника відповідача за зустрічним позовом ТОВ «Оксамит» - Кримчакова М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа на боці позивачів: ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 та ТОВ «Оксамит» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права на житло,

в с т а н о в и в:

23 серпня 2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом - 70/ 100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що є власником вище вказаного житлового будинку, який придбав в 2008 році, та на момент купівлі якого в ньому проживала та проживає нині сім`я відповідачів, у яких згоріло житло і попередній власник - ТОВ «Оксамит» надав їм дозвіл тимчасово проживати в будинку. Відповідачі також зверталися до позивача із проханням продовжити їм деякий час проживати у даному будинку доки вони не знайдуть іншого житла. Оскільки відповідач ОСОБА_4 на той час мала трьох неповнолітніх дітей, то позивач дозволив їм ще не більше одного року проживати у цьому будинку, які проживають на 70/100 частині житлового будинку позивача.

В 2009 році позивач звернувся до відповідачів з вимогою покинути його будинок, на що відповідачі повідомили, що збирають кошти на купівлю його будинку і просили надати їм ще 2 роки. На протязі 2011- 2017 років відповідачі не впускають позивача до його будинку, не мають наміру покидати чи купувати його житло. У зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду із цим позовом, та просить усунути перешкоди у користуванні його майном шляхом виселення відповідачів, які не зареєстровані в його будинку, не є його родичами чи членами сім`ї.

18 січня 2019 року судом прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , в якій позивачі просять визнати договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 недійсним та визнати їх право на користуванням житлом - будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що у 1986 році директором радгоспу «Пам`ять комунарів» ОСОБА_7 їх сім`ї було виділено і запропоновано вселення назавжди у цей дім і проживання у ньому з обіцянкою переоформлення цієї будівлі з нежитлової в житлову і наступним документальним закріпленням будинку за їх сім`єю, а також за умови здійснення капітального ремонту силами їх сім`ї. На час вселення, даний будинок був занедбаною конторою радгоспу «Пам`ять комунарів». Після переїзду з Вінниці та вселення до цієї контори, їх батьки стали працювати в даному радгоспі, який в 2000 роках перейменований в ТОВ «Оксамит». В цьому будинку вони - позивачі народилися та зареєстровані.

Про продаж даного будинку ОСОБА_1 їм стало відомо лише після подання ним позову до суду про їх виселення. Вказують про порушення процедури приватизації даного будинку відповідачем - ТОВ «Оксамит», про порушення порядку його переведення з нежитлової в житлову будову, та продаж ОСОБА_1 з порушенням публічного порядку, зокрема який спрямований на порушення їх конституційних прав на житло, тому відповідно до ст.228 ЦК України просять визнати договір купівлі-продажу даного найма недійсним. Посилаючись на положення ст.ст. 401, 402, 403 ЦК України щодо встановлення сервітуту, просять визнати за ними право на проживання та користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

У своїх запереченнях на зустрічний позов, ОСОБА_1 заперечує доводи позивачів за зустрічним позовом, посилається на протирічивість документів, наданих М-Погорілівською сільською радою щодо реєстрації відповідачів в будинку АДРЕСА_2 у 2008 році, тоді за даними сільської ради з 2006 року даний будинок нібито вже мав номер 50. Підтверджує викладені у його позовній заяві доводи щодо підстав проживання сім`ї ОСОБА_3 у даному будинку та його неодноразові звернення про виселення з його будинку, починаючи з 2009 року. Вважає, що відповідачі постійно затягували це питання навмисно, та їх дії свідчать про здійснені йому - ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним йому майном.

Представник відповідача за зустрічним позовом ТОВ «Оксамит» Кримчаков М.М. проти задоволення позовних вимог позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 заперечував. Вказував, що спірний житловий будинок належав ТОВ «Оксамит» та був конторою садівничої бригади. В 2007 році, у зв`язку зі скороченням виробництва, розпродувалось майно товариства, в тому числі і дана контора та ОСОБА_4 пропонувалось купити цей будинок, однак протягом 2007 та 2008 року з приводу придбання будинку вона не зверталася. До вселення у дану контору, ОСОБА_3 жили у бараці що мав номер 40, який в подальшому було розібрано, а Дубровенки переселилися до контори, що була у власності Оксамит, як тимчасові мешканці.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_4 працювала з її матір`ю у радгоспі. Сім`я ОСОБА_3 велика. До вселення у спірний будинок, який був приміщенням контори, проживали в бараці, який було розібрано. В спірному будинку сім`я ОСОБА_3 провели воду, зробили огорожу, побудували бетонний сарай.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засідання показала, що є рідною сестрою ОСОБА_4 Проживає з сестрою останні 1,5 роки. На початку вересня 2018 року дізналася про поданий позов щодо виселення сім`ї ОСОБА_3 . Щодо обставин вселення сім`ї ОСОБА_3 до спірного будинку пояснила, що в 80-х роках ОСОБА_4 влаштувалась на роботу до радгоспу, отримала від радгоспу розбиту контору для вселення. Поселилися з дозволу директора радгоспу. Сім`я ОСОБА_3 своїми силами здійснила ремонт будинку. Відразу документів на будинок не оформлювали, за словами директора радгоспу, з цього приводу треба було почекати.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що сім`ю ОСОБА_3 знає близько 38 років, живуть в с.М-Погорілове, куди приїхали з Вінниці. У молоді роки з ОСОБА_4 жили у гуртожитку по АДРЕСА_3 . Коли вона приїхала в с.М-Погорілове не пам`ятає. До будови контори їх сім`ю вселив директор радгоспу, так як сім`ї не було де жити. В будинку силами сім`ї ОСОБА_3 здійснено ремонт, нещодавно проведено водопровід.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та інвентарних справ, витребуваних з Миколаївського БТІ, судом встановлено, що на підставі рішення Мішково-Погорілівської сільської ради від 27 червня 2008 року № 98, нежитловій будівлі контори відділення № 4, яка перебувала у власності ТОВ «Оксамит», присвоєно поштове літерне позначення - адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 114, а.с. 22 інвентарної справи).

Згідно матеріалів інвентарної справи №8164 на будинок АДРЕСА_1 , 01 серпня 2008 року ТОВ «Оксамит» здійснено заявку до Миколаївського бюро технічної інвентаризації на первинну інвентаризацію та виготовлення технічного паспорту на будову, що перебувало на балансі підприємства (а.с. 20 інвентарної справи).

Рішенням виконавчого комітету Мішково-Погорілівської сільської ради № 147 від 17 жовтня 2008 року, з посиланням на дані погосподарської книги виконкому М-Погорілівської сільської ради № 20 стор.50 особовий рахунок НОМЕР_1 , на підставі ст.31 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», було вирішено про оформлення права власності ТОВ «Оксамит» на житловий будинок літ.А загальною площею 107 м2, житловою площею 57,5 м5 з господарськими будовами та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 91-92).

На підставі даного рішення, 25 листопада 2008 року ТОВ «Оксамит» отримало свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будовами по АДРЕСА_1 та того ж дня зареєструвало своє право власності щодо цього майна Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с. 12-13).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 22 грудня 2008 року, посвідченого нотаріально, ОСОБА_1 придбав у ТОВ «Оксамит» житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєструвавши своє право власності щодо цього майна в ММБТІ 11.03.2009 року (а.с. 16-18).

15 лютого 2012 року ОСОБА_1 подарував 30/100 часток даного будинку, а саме: коридор 1-1, кухня 1-2, житлова кімната 1-3, житловою площею 13,4 кв.м., загальною площею 42,8 кв.м. - ОСОБА_12 , право власності якої зареєстровано ММБТІ 05.03.2012 року (а.с. 19).

За даними копії погосподарської книги номер об`єкта погосподарського обліку 01-18693, власником домоволодіння по АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_1 на частку 70/100 та ОСОБА_12 на частку 30/100 (а.с. 131).

Відповідно до даних облікової картки погосподарського обліку за номер 01-18701 , ОСОБА_4 за даними паспорту зареєстрована в ТОВ «Оксамит», фактично мешкає в будинку АДРЕСА_1 .

За даними М-Погорілівської сільської ради дані об`єкти погосподарського обліку (житлові будинки) є одним об`єктом, проте на один об`єкт заведено різні картки погосподарського обліку. На час проведення реєстрації ОСОБА_4 у 1986 році за адресою АДРЕСА_1 дана будівля мала статут нежитлового об`єкту (контора відділу ТОВ «Оксамит»). Підстави реєстрації ОСОБА_4 за даною адресою в сільській раді відсутні, як і правовстановлюючі документи на дане майно на час її реєстрації (а.с. 142).

На час зайняття ОСОБА_4 нежитлової будівлі контори № 4 ТОВ «Оксамит» діяли норми Житлового кодексу Української РСР, що введений в дію 01.01.1984 року.

Так, згідно ст. 31 ЖК Української РСР, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Відповідно до ст. 4 даного Кодексу, житловий фонд становлять виключно жилі будинки та жилі приміщення.

Відповідно до ст. 16 ЖК саме виконавчі комітети селищних, сільських Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території відповідної Ради:

1) здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30);

2) керують житловим господарством, забезпечують правильну експлуатацію і схоронність жилих будинків, що є у віданні Ради, організують їх капітальний і поточний ремонт;

3) здійснюють управління житловим фондом Ради (частина перша статті 18);

4) здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (частина перша статті 36), а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях (стаття 41), затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов (стаття 39);

5) приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду (стаття 52);

6) здійснюють облік громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу (частина четверта статті 134), здійснюють контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належним їм будинків (стаття 138);

7) видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду (частина перша статті 58);

8) здійснюють контроль за утриманням будинків, що належать громадянам (стаття 154);

9) подають громадянам допомогу в проведенні ремонту жилих приміщень (стаття 178).

Тобто норми житлового законодавства передбачали можливість отримання громадянами у сільській місцевості для проживання житлові будинки чи житлові приміщення, придатні для проживання в ньому, за рішенням виконавчого комітету відповідної ради та лише стосовно житла, що перебувало у віданні цієї Ради.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 31 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентарізацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Як встановлено в ході розгляду даної справи, в червні 2008 року виконком М-Погорілівської сільської ради, присвоїв поштову адресу нежитловій будівлі контори №4 , що перебувала у власності ТОВ «Оксамит» (як то вказано в рішенні), - будинок АДРЕСА_1 .

В серпні 2008 року товариством Оксамит проведено первинну інвентаризацію даної будівлі в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, як то передбачено із веденням в дію Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних, затверджених 31 грудня 1995 року на підставі наказу Держжитлокомунгоспу № 56.

В жовтні 2008 році виконком Мішково-Погорілівської сільської ради за заявою ТОВ «Оксамит», з посиланням на дані погосподарської книги виконкому М-Погорілівської сільської ради № 20 стор.50 особовий рахунок НОМЕР_1 , надав дозвіл на оформлення правовстановлюючих документів щодо цього майна його власнику ТОВ «Оксамит».

Рішення органу місцевого самоврядування, що стали підставою для оформлення первинного правовстановлюючого документу щодо спірного майна Товариству з обмеженою відповідальністю «Оксамит» не скасовані. На їх підставі ТОВ «Оксамит» реалізувало своє право та отримало свідоцтво про право власності щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , яке перебувало на їх балансі, а в подальшому, як власник даного майна, на свій розсуд розпорядилось ним, зокрема продало Ємельянову.

Згідно даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області відповідачі за первинним позовом мають наступні зареєстровані місця проживання:

ОСОБА_3 - ТОВ «Оксамит» с. М-Погорілове (а.с. 33);

ОСОБА_4 - ТОВ «Оксамит» (а.с. 129);

ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 (а.с. 35);

ОСОБА_5 АДРЕСА_2 (а.с. 36).

Тобто всі відповідачі зареєстровані поза адресою спірного житлового будинку (буд. АДРЕСА_1 ).

Дані про те, що спірний житловий будинок ( № 50) та житловий будинок АДРЕСА_2 є одним і тим самим будинком, нумерація якого нібито змінена, не підтверджено первинними документами, якими не можуть бути довідки сільської ради, а має бути відповідне рішення органу місцевого самоврядування.

Більш того, такі відомості відповідачів за первісним позовом та довідки за підписом сільського голови Мішково-Погорілівської сільської ради (а.с. 109), спростовуються рішенням виконавчого комітету М-Погорілівської сільської ради № 98 від 27.06.2008 року (а.с. 114), згідно якого нежитловій будівлі контори відділення №4, яка перебуває у власності ТОВ «Оксамит», присвоєне поштове літерне позначення - адресу: АДРЕСА_1 . Дані про первинний облік сільською радою даного будинку за номером 40 та його наступну зміну саме з будинку № 40 на буд. № 50 суду не надано.

Більш того, самі відповідачі посилаються на те, що їх було вселено до нежитлової будівлі контори ТОВ «Оксамит», а не до житлового будинку.

Підстави їх вселення, а також період та умови офіційно не встановлені.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (Постанова ВСУ від 16 листопада 2016 р., № 6-709цс16).

Стосовно посилань відповідачів за первісним позовом на непорушність права на житло, що закріплено у ст. 47 Конституції України, а також на нікчемність договору купівлі-продажу спірного будинку як такого, що порушує публічний порядок, зокрема такого, що порушує їх конституційне право на житло, то реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст. 405 ЦК, ст. 156 Житлового кодексу Української РСР (надалі - ЖК)), орендаря (наймача) житла (ст. 810 ЦК, 61 ЖК), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК, ст. ст. 64, 160 ЖК) тощо.

В той же час, вселення відповідачів за первісним позовом у нежитловій будівлі, яка лише в 2008 році набула статус житлового будинку, не може вважатися як вселення на підставі закону, як і не могли відповідачі набути право користування (житлового сервітуту) вказаним майном, яке на час їх вселення до нього не мало статусу житлового. Реєстрація відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в ООО «Оксамит», та відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_2 , спростовують їх право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 та проживання у цьому будинку як законне, що відповідає реалізації особою права на житло. Більш того, таке право гарантується державою громадянам за рахунок державного чи комунального, а не приватного майна інших осіб.

Отже, з наданих відповідачами за первісним позовом доказів, ними не доведено підстав їх вселення та право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , колишнього приміщення контори ТОВ «Оксамит».

В той же час, ОСОБА_1 доведено підстави набуття ним у власність даного спірного майна у попереднього власника -ТОВ «Оксамит», а також доведено порушення його прав як власника даного майна, зокрема наявність перешкод в користуванні даним майном з боку відповідачів за первісним позовом, які не визнають прав ОСОБА_1 на дане майно та відмовляються виселитися з нього.

При цьому посилання представника відповідачів за первісним позовом щодо застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 про виселення відповідачів не заслуговують на увагу, адже позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою такого позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення позову.

Аналогічне роз`яснення міститься у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України (п.5.1) від 29.05.2013 року № 10 .

Зі встановлених в ході судового слідства обставин слідує, що відповідачі за первісним позовом вселилися до приміщення контори ТОВ «Оксамит» з дозволу керівництва. Умови та строки їх проживання, зокрема зобов`язання здійснити ремонт, обмеження строку проживання, офіційно не встановлено. Тобто відповідачі за первісним позовом не можуть належати до осіб, що зайняли житлове приміщення самоправно та до них не можуть бути застосовані норми ст. 116 ЖК України, тобто виселення без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до вимог частини 2 ст.110 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За даними Мішково-Погорілівської сільської ради від 07.02.2019 року вих. №108/04.03, сільська рада не має можливості забезпечити громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житлом у зв`язку з відсутністю соціального житла (а.с. 141 т.1).

Тобто, формально встановивши наявність порушених прав ОСОБА_1 як власника використовувати своє майно, захист цього права у обраний позивачем спосіб без дотримання вимог ч.2 ст. 110 ЖК України не дозволяється.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

При цьому, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60 - 63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява N 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява N 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява N 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Як встановлено судом, ОСОБА_1 проживає в м.Миколаєві з родиною, тобто забезпечений житлом. У спірному будинку ніколи не проживав та підставою звернення до суду вказує небажання відповідачів самостійно залишити належний йому будинок, тобто не потребує дане житло для власного проживання.

В той час як відповідачі ОСОБА_3 іншого місця для проживання не мають, сільська рада повідомила про відсутність можливості забезпечити сім`ю ОСОБА_3 іншим житлом.

За наведеного суд дійшов висновку, що переслідувана мета позивача ОСОБА_1 , яка полягає у виселенні відповідачів, не відповідає справедливому балансу між такими заходами та наслідками, що настануть для відповідачів, а також пропорційності порушеного права способу, у який позивач просить його відновити.

Враховуючи наведене, суд, хоч і встановив наявність порушеного права ОСОБА_1 у вільному використанні своїм майном, натомість з урахуванням наведених вище підстав, вважає необхідним у задоволенні його вимог щодо виселення відповідачів відмовити.

Стосовно вимог позивачів за зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 недійсним та визнання їх права на користуванням житлом - будинком АДРЕСА_1 , то позивачами не доведено підстав недійсності вказаного договору, зокрема такого, що порушує публічний порядок, а саме його спрямованості на позбавлення їх житла.

Як зазначено вище, позивачі не довели, що набули право на користування цим житловим будинком на підставі правочину чи на підставі закону. Не довели, що оселились у спірному будинку, реалізуючи своє право на житло, у передбачений законом спосіб, а отже спрямованість наміру сторін спірного договору на позбавлення їх права на житло виключається. ТОВ «Оксамит» реалізувало своє право, як власник спірного майна і протиправності таких дій суду не доведено.

Крім того, щодо вимог про визнання права на житло, то за відсутності підстав набуття речових прав будь-який спосіб їх набуття зумовлює нікчемність правових наслідків.

Втручання у право особи на власність забороняється. Суд не вправі розпоряджатися приватною власністю поза волею власника, крім як у передбачених законом випадках.

Користування чужим житлом тобто житловий сервітут, відповідно до приписів ст.405 ЦК України, передбачається виключно для членів сім`ї власника даного жита.

Враховуючи наведене, у задоволенні вимог позивачів за зустрічним позовом слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, п. 3 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення з житлового будинку АДРЕСА_1 - відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа на боці позивачів: ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 та ТОВ «Оксамит» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 грудня 2008 року нерухомого майна, зокрема: житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ТОВ «Оксамит» та ОСОБА_1 ; визнання права позивачів за зустрічним позовом на дане житло - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17 травня 2019 року, з якої обчислювати строк на подання апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

З повним текстом рішення учасники справи можуть ознайомитись та отримати його копію в канцелярії суду 17 травня 2019 року.

Суддя Л.М. Семенова