Справа № 127/7304/18
Провадження № 22-ц/801/810/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 рокуСправа № 127/7304/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інна Анатоліївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2019 року, постановлене у складі судді Медяної Ю.В., в залі суду,

в с т а н о в и в :

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який згідно заповіту від 23 грудня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Домбровською І.Є., зареєстрований в реєстрі за №2-2409, заповів усе належне йому на день смерті майно своєму сину - позивачу ОСОБА_1 та своїй племінниці - відповідачу ОСОБА_2

Поховання спадкодавця провели він разом з ОСОБА_2 , оригінал свідоцтва про смерть та документи, що підтверджували право власності ОСОБА_3 на майно, залишилися у відповідача ОСОБА_2.

Після смерті батька, він поїхав працювати у м. Київ, де перебував до 20 березня 2017 року. Після повернення до м. Вінниці він з ОСОБА_2 домовились, що після прийняття у спадок квартири АДРЕСА_1 вони квартиру продадуть, а кошти поділять.

За усною домовленістю вони мали разом звернутись до приватного нотаріуса з метою прийняття спадщини. В травні 2017 року він знову поїхав до м. Києва на заробітки, а повернувшись в червні 2017 року, зустрівся з відповідачем з метою обговорення питання про прийняття спадщини та продажу квартири, однак ОСОБА_2 повідомила йому, що бажає залишити квартиру собі для проживання та пообіцяла виплатити належну йому частку в грошовій сумі після продажу своєї кімнати в гуртожитку.

Згодом з`ясувалось, що відповідач не мала наміру виплачувати йому кошти за належну йому частку, а навмисне затягувала час з метою пропуску останнім строку для прийняття спадщини, оскільки вона подала заяву про прийняття спадщини 08 червня 2017 року.

Зазначив, що з 25 червня 2017 року по 30 липня 2017 року він працював у м. Києві та вважав, що відповідач виконає свій обов`язок перед ним в належній формі. Зрозумівши, що відповідач затягує з виплатою коштів, він мав намір подати заяву про прийняття спадщини, щоб попередити обман з боку відповідача та одноособове спадкування нею усього майна, однак у нього був відсутній оригінал свідоцтва про смерть батька та не було відомо, що спадкова справа вже заведена за заявою ОСОБА_2.

Також, позивач вказав, що з 31 липня 2017 року по 21 серпня 2017 року через загострення хвороби та погане самопочуття, він не зміг звернутись з заявою про прийняття спадщини та пропустив шестимісячний термін для її прийняття.

На початку вересня 2017 року він звернувся до відповідача з метою отримання оригіналу свідоцтва про смерть батька, на що остання повідомила, щоб він звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А..

28 вересня 2017 року після звернення до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А., остання повідомила йому, що спадкова справа заведена в червні 2017 року. За результатами розгляду його заяви про прийняття спадщини, нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки він у встановлений законом строк не звернувся з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 та не надав доказів фактичного прийняття спадщини.

Звернувшись до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини та після ознайомлення з матеріалами спадкової справи, витребуваної судом, він дізнався, що ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 2,6589 кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться на території с/р Лозувата Липовецького району Вінницької області.

У зв`язку з викладеними обставинами, а також тим, що приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. не було повідомлено та роз`яснено іншому спадкоємцю (позивачу по справі) необхідність прийняття або відмови у прийнятті спадщини, ОСОБА_1 подав заяву про залишення попереднього позову без розгляду.

Нотаріус маючи відомості про місце реєстрації ОСОБА_1 не вчинила дій щодо повідомлення його про відкриття спадщини, не здійснювала викликів як спадкоємця за заповітом, та відповідно не роз`яснила наслідки неподання заяви про прийняття спадщини у визначений законом строк, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця ОСОБА_3

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_1 звернувшись в суд просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом №5047 на квартиру АДРЕСА_1 , виданого 15 вересня 2017 року ОСОБА_2, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А., та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом №5048 на земельну ділянку площею 2,6589 кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться на території с/р Лозувата Липовецького району Вінницької області, виданого 15 вересня 2017 року ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А..

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2019 року позов задоволено.

Встановлено ОСОБА_1 додатковий строк у два місяці, після набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 5047 на квартиру АДРЕСА_1 , виданого 15.09.2017 року ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інною Анатоліївною та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом №5048 на земельну ділянку площею 2,6589 кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться на території с/р Лозувата Липовецького району Вінницької області, виданого 15.09.2017 р. ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інною Анатоліївною.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інною Анатоліївною не вчинено дії для повідомлення позивача про відкриття спадщини (заведення спадкової справи), а також судом враховано, що в останні дні строку для подання заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_1 хворів, що перешкодило йому реалізувати своє право на подання відповідної заяви.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач був обізнаний в тому, що йому потрібно звернутися в шестимісячний термін до нотаріуса, про що йому не одноразово наголошувалося як відповідачем так і свідками по справі, однак вказані обставини були залишені без уваги. Також, зазначила те, що перебування позивача на лікуванні в період з 31 липня 2017 року по 21 серпня 2017 року не дає підстав для встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, оскільки останнім днем для подання заяви про прийняття спадщини є 09 серпня 2017 року, тоді як позивач звернувся із заявою до нотаріуса, лише 28 вересня 2017 року, тобто майже через місяць, що свідчить про свідому бездіяльність позивача, яка не залежала від обставин непереборної сили.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскільки рішення суду є законним та обґрунтованим, постановлене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що згідно із заповітом від 23 грудня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Домбровською І.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 2-2409, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на час смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках (а.с. 6а).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, виданого 10 лютого 2017 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 454, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3.

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 12 лютого 2009 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради від 12 лютого 2009 року, згідно з рішенням від 12 лютого 2009 року № 209, ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 125).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 , виданого 28 березня 2007 року Липовецькою районною державною адміністрацією, ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 2,6589 кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться на території с/р Лозувата Липовецького району Вінницької області (а.с. 141).

23 червня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. з заявою про прийняття спадщини, у якій повідомила, що крім неї є спадкоємець за заповітом та законом, син померлого ОСОБА_1 , точна адреса проживання якого їй не відома (а.с. 103).

Відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 22 серпня 2017 року № 24339, наданої на запит приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. від 22 серпня 2017 року № 1442/02-14, повідомлено, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 116).

15 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину (а.с. 117).

15 вересня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А., видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 5047 на квартиру АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 5048 на земельну ділянку площею 2,6589 кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться на території с/р Лозувата Липовецького району Вінницької області (а.с. 146, 148).

Відповідно до копії виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, виданої Вінницькою обласною клінічною лікарнею ім. М.І. Пирогова, ОСОБА_1 з 31 липня 2017 року по 21 серпня 2017 року перебував на лікуванні (а.с. 9).

28 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. з заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до постанови приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 вересня 2016 року № 1710/02-31, відмовлено ОСОБА_1 в оформленні спадкових справ на майно після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки ОСОБА_1 у встановлений законом строк не звернувся із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 , а також не пред`явив доказів фактичного прийняття спадщини (проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини) (а.с. 7-8).

Згідно із ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що він не проживав зі спадкодавцем за заповітом, а нотаріус не вчиняв дій щодо розшуку і повідомлення його як спадкоємця за заповітом після відкриття спадкової справи, хоча відповідач у спадковій справі вказувала, що окрім неї є спадкоємець за заповітом, син померлого - ОСОБА_1

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме.

Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Згідно з пунктами 2.2 та 3.2 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядку), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту.

Щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

Судом установлено, що при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру встановила наявність заповіту, складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , однак не вчинила усіх необхідних дій для повідомлення позивача - ОСОБА_1 про відкриття спадщини, не здійснила виклик позивача як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про неналежне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця.

В матеріалах спадкової справи відсутні будь-які повідомлення ОСОБА_1 за місцем його реєстрації, за адресою: АДРЕСА_3 , що свідчить про не виконання нотаріусом положень статті 63 Закону України «Про нотаріат» та пунктів 2.2, 3.2 Порядку.

Також, слід зазначити, що у разі якщо нотаріус не маючи точних відомостей про місце проживання позивача, він зобов`язаний здійснити виклик спадкоємця шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі відповідно до вимог пункту 2.2 Порядку.

Оскільки, нотаріус не здійснила усіх дій, якій б свідчили про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця, чим порушено права позивача, як спадкоємця за заповітом, суд першої інстанції, обґрунтовано визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачу.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, нотаріус при заведенні спадкової справи повинен перевірити за даними Спадкового реєстру наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту та вчинити дії для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, здійснити виклик спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Відповідно до положень статей 1233 - 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Судом першої інстанції враховано свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та дотримано принцип пропорційності між застосованим заходом і переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності (рішення Європейського суду з прав людини від 13 лютого 2003 року у справі «Реквеньї проти України» від 29 червня 2004 року у справі «Жовнер проти України»).

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 694/1179/17.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року)зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору колегія враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Встановивши, що нотаріус не здійснила належним чином повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом, не роз`яснила наслідки неподання заяви про прийняття спадщини у визначений законом строк, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поважність причин пропуску позивачем строку прийняття спадщини, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України є підставою для визначення йому додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Також, при вирішення питання поновлення строку на прийняття спадщини слід врахувати, що пропуску шестимісячного строку на подання зави про прийняття спадщини, передувала хвороба позивача, підтверджена довідкою медичної установи, при цьому час хвороби узгоджується з періодом пропущеного строку звернення до нотаріуса.

Посилання відповідача на те, що вона особисто повідомляла позивача про існування заповіту та необхідність з`явитися до нотаріальної контори для прийняття спадщини, документально не підтверджені та на правильність висновків суду не впливає.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно задовольнив позов ОСОБА_1 , оскільки позивач, як рівноправний спадкоємець майна за заповітом, втратив можливість успадкувати це майно внаслідок бездіяльності нотаріуса, що в свою чергу суперечить волі заповідача, при цьому задоволення позову не порушуватиме права відповідача ОСОБА_2 на спадкування майна в обсязі визначеному заповітом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку , що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий В.В. Оніщук