Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 554/7911/15-ц

провадження № 61-21357св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Куликово»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2016 року в складі судді Блажко І. О. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року в складі колегії суддів: Абрамова П. С., Лобова О. А., Гальонкіна С. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 24 березня 2014 року на підставі розписки передав відповідачу в борг грошову суму в розмірі 97 850,00 грн на строк до 31 серпня 2014 року, проте останній не повернув йому кошти в установлений строк.

Враховуючи наведене, позивач, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь борг з урахуванням індексу інфляції, відповідно до вимог статті 625 ЦК України в розмірі 170 496,82 грн.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що договір позики є удаваним правочином, оскільки укладений з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу сівалки зернової від 24 березня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як головою ФГ «Воля Агро». Вказував, що в борг коштів він не отримував, а розписка була написана в рахунок доплати вартості сівалки за вказаним договором купівлі-продажу.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу сівалки зернової від 24 березня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору позики 24 березня 2014 року грошові кошти передані не були, що відповідно до вимог частини другої статті 640 ЦК України свідчить про те, що договір позики укладений не був, а тому відсутні підстави визнавати його удаваним.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 170 496,82 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 не доведено факту удаваності договору позики, його недійсності чи не передачі йому грошових коштів за розпискою (безгрошовість розписки).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та скасувати рішення суду апеляційної інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що боргова розписка видана виключно з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, тому до відносин учасників цього правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі, тобто який вони приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які оформляються борговою розпискою.

За удаваним договором позики як правочином обидві сторони свідомо документально оформили його, але насправді між ними були встановлені правовідносини купівлі-продажу зернової сівалки.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що договір позики є укладеним, не звернув уваги, що розписка не містить відомостей про отримання ОСОБА_2 коштів, а тому в цьому випадку договору позики як такого укладено не було.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив скаргу відхилити, рішення апеляційного суду залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

05 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

За положеннями частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що 24 березня 2014 року ОСОБА_5 написано розписку, відповідно до якої він зобов`язався повернути ОСОБА_1 до 31 серпня 2014 року кошти в сумі 97 850,00 грн.

Факт написання розписки сторонами не оспорювався.

При цьому, 11 березня 2014 року між юридичними особами ТОВ «Агрофірма Куліково», колишнім керівником якого був ОСОБА_1 , та Фермерським господарством «Воля Агро», головою якого є ОСОБА_2 , укладено договір купівлі-продажу сівалки зернової.

Зазначений договір містить всі необхідні умови, в тому числі й ціну договору, яку відповідно до вимог пункту 1.2 договору сторони визначили в розмірі 62 150, 52 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 не довів заявлених ним позовних вимог, не надав належних та допустимих доказів того, що оспорюваний ним правочин (договір позики) є удаваним.

При цьому, апеляційний суд виявив справжню правову природу укладеного договору, в результаті чого дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли зобов`язання за договором позики, які ОСОБА_4 порушив та не повернув грошових коштів ОСОБА_1 , внаслідок чого з нього підлягає стягненню заборгованість за договором позики з урахуванням індексу інфляції, оскільки розмір заборгованості відповідачем не спростований.

Доводи касаційної скарги про те, що договір позики є неукладеним, оскільки розписка не містить відомостей про отримання ОСОБА_2 коштів, не заслуговують на увагу. Розписка містить умови щодо зобов`язання повернення коштів, що підтверджує факт отримання позичальником цих коштів.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, факт невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за написаною ним власноручно розпискою з повернення ОСОБА_1 грошових коштів підтверджується також наявністю боргового документа у кредитора, а не у боржника, як це передбачено положеннями статті 545 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваній частині забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаних позовів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судових рішень.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2016 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська