КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №357/5463/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/6035/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Мельника Я.С., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, де просив, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, визнати за ним право спільної сумісної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 ,

виділити йому в натурі 1/2 частину даного домоволодіння,

стягнути з відповідача на його користь за рухоме майно, яке залишилося у її користуванні, грошову компенсацію в розмірі 50 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2000 року, який було розірвано відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2015 року.

Під час спільного проживання, він та відповідач вирішили придбати за спільні кошти житловий будинок.

Згодом,було придбано будинок у АДРЕСА_1 , який був у занедбаному стані.

З метою позбавлення його права власності на придбане житло, відповідач на своє ім`я оформила 21 березня 2002 року договір дарування 17/25 частин даного будинку, а26 червня 2003 року - ще на 8/25 частин,загальною площею 104.7 кв.м., не повідомивши його про оформлення даних договорів дарування.

Одночасно, за час спільного проживання з відповідачем ними було придбано рухоме майно, а саме: автомобіль 21111 новий у 2009 році, який через 2,5 роки було продано за 7 000 доларів США, які залишилися у відповідача, два телевізори, холодильник, дивани, пральну машинку, комп`ютер та інше рухоме майно, яке находиться у житловому будинку на загальну суму 48 000 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що спірне майно, а саме: будинок у АДРЕСА_1 належить відповідачу - ОСОБА_2 на підставі договорів дарування частини житлового будинку від 01 березня 2002 року та 26 червня 2003 року.

Враховуючи те, що в договорах дарування зазначений тільки відповідач -ОСОБА_2 , будинок вважається подарованою саме їй.

А це означає, що таке майно є її особистою власністю, якою вона може самостійно володіти, користуватися і розпоряджатися.

Крім того, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, про визнання укладеним договору купівлі-продажу будинку та поділ будинку, як майна подружжя, ОСОБА_1 у задоволенні позову було відмовлено.

З зазначеного рішення суду не вбачається те, що відповідач формально набула право особистої власності на вищевказаний житловий будинок.

Крім того, судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 не довів факт істотного збільшення у своїй вартості будинку внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або його особистих затрат, факт участі в утриманні майна, в управлінні цим майном чи догляді за ним.

Отже, в судовому засіданні сторони не спростували, а навпаки відмітили, що зазначене рішення набрало законної сили.

Тому, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача - ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині розподілу майна подружжя є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та необґрунтованими.

Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі 50 000 грн. за рухоме майно, яке залишилося у її користування, то такі вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, з боку позивача не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу того, що придбання зазначеного у позові майна було придбано саме у період шлюбу, документально підтверджуючих доказів вартості зазначеного майна.

Не погоджуючись із ухваленим судом рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2000 року, який було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2015 року ( а.с. 11 ).

Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 01 березня 2002 року ( а. с. 6 ) та договору дарування частини житлового будинку від 26 червня 2003 року ( а. с. 7 ) ОСОБА_2 є власником житлового будинку будинок у АДРЕСА_1 .

При цьому, в договорах дарування, як обдарована, зазначений тільки відповідач ОСОБА_2 , тому вказане майно, на переконання апеляційного суду, відповідно до положень ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю, оскільки, воно набуте нею хоч і за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Крім того, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу будинку та поділ будинку, як майна подружжя, ОСОБА_1 у задоволені позову було відмовлено ( а. с. 10-13 ).

Взазначеному судовому рішенні встановлено, що ОСОБА_1 не доведено факт істотного збільшення у своїй вартості будинку внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або його особистих затрат, факт участі в утриманні майна, в управлінні цим майном чи догляді за ним.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Окрім цього, і при розгляді даної справи з матеріалів справи, в їх сукупності, не вбачається, що площа або вартість спірного будинку істотно збільшилась, як зазначає позивач.

Тим паче, позивач не надав, в порушення вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, доказів на підтвердження зазначених обставин і суду апеляційної інстанції за відсутності підстав звільнення від обов`язку доказування згідно ст. 82 ЦПК України.

Тоді як, відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень ст.ст. 57, 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя, зокрема, за умови збільшення такого об`єкту у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Проте, позивачем не надано будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що збільшення вартості вказаного нерухомого майна відбулося внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат самого позивача.

Відтак, з точки зору другої інстанції, в силу викладеного, належних правових підстави для визнання за позивачем права спільної сумісної власності на домоволодіння і права власності на Ѕ частину майна відсутні.

Таким чином, місцевий суд, на переконання апеляційного суду, обґрунтовано зазначив, що названі вимоги позивача ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та необґрунтованими.

Окрім цього, з точки зору другої інстанції, місцевий суд вірно зазначив, що в частині стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі 50 000 грн. за рухоме майно, яке залишилося у користування відповідача, то такі його вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, з боку позивача не було надано до суду жодного доказу того, що придбання зазначеного у позові майна було придбано саме у період шлюбу, документально підтверджуючих доказів вартості зазначеного майна, як і його наявності.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 57, 60-62, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованістьрішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що відповідно до договорів дарування, на момент придбання даного домоволодіння його загальна площа становила 104,7 кв.м., тоді як, станом на 18 жовтня 2005 року загальна площа становила вже 127 кв.м., даний будинок за час шлюбу було розділено на дві окремі квартири з обладнанням двох санвузлів та ванн, двох кухонь, двох окремих входів, на підтвердження вказаних обставин, в суді першої інстанції було призначено судову будівельно-технічну експертизу та вона не була проведена через ухилення відповідача від її виконання, під час шлюбу було продано легковий автомобіль, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення як позовних так і апеляційних вимог.

При цьому, на переконання апеляційного суду, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що судова будівельно-технічна експертиза не була проведена через ухилення відповідача від її виконання.

Відтак, правові підстави для застосування положень ст. 109 ЦПК України на чому наполягає позивач із представником, з точки зору суду другої інстанції, відсутні.

Окрім іншого, суду, в т.ч. апеляційному, не надано будь-яких доказів на підтвердження неможливості проведення призначеної місцевим судом експертизи за відсутності технічної документації.

Позивач також не був позбавлений можливості надати суду докази, передбачені ст.ст. 76-80 ЦПК України, на підтвердження заявлених позовних вимог, за відсутності яких вони є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи відзиву ОСОБА_2 ( а.с. 146-147 ), зокрема, про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що спірний житловий будинок набутий в результаті спільної праці або за спільні грошові кошти іна підтвердження істотного збільшенням вартості спірного майна, з точки зору другої інстанції та в силу викладеного, спростовують доводи апеляційної скарги.

Крім цього, суд другої інстанції вважає за необхідне задовольнити частково клопотання про поновлення строку для подачі цього відзиву та продовжити відповідачу цей строк, оскільки, вона не змогло подати відзив у визначений ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року ( а.с. 139-140 ) строк у зв`язку з поважними підставами ( а.с. 144 ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та стягнення грошової компенсації - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Я.С. Мельник

Л.П. Сушко