Справа № 463/3919/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/3048/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м.Львів

Справа № 463/3919/16

Провадження № 22ц/811/3048/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Фейір К.О.

розглянув апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства (ПАТ) «Кредобанк»

на рішення Личаківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 10 жовтня 2018 року (суддя Леньо С.І.)

у справі

за позовом ПАТ «Кредобанк» до ОСОБА_2, яка дії в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з участю третіх осіб: Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Личаківського ВДВС ЛМУЮ, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

встановив:

ПАТ «Кредобанк» звернулося з позовом до ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позову посилається на те, що 31 березня 2014 року між банком та ПП «Ярек Плюс» укладено договір № 11/14 за умовами якого позичальнику відкрита кредитна лінія з максимальним лімітом заборгованості 445 000 грн. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки від 1 квітня 2014 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 7 грудня 2015 року звернено стягнення на квартиру шляхом її продажу на прилюдних торгах. В процесі виконання цього рішення банку стало відомо про те, що у вказаній квартирі без відома іпотекодержателя та в порушення умов договору іпотеки 15 січня 2015 року зареєстровано три особи: ОСОБА_2, малолітня ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_4 У зв'язку з реєстрацію дітей в квартирі, орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради відмовив у наданні дозволу Личаківському ВДВС м. Львова у зверненні стягнення на предмет іпотеки, хоча на момент укладення договору іпотеки такі особи не були зареєстровані в квартирі. Стверджує, що реєстрація дітей в квартирі ускладнює примусову реалізацю майна. Зняття з реєстрації не порушуватиме їхніх прав, оскільки до січня 2016 року такі були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, реєстрація це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов'язана з будь-якими іншими правами особи. Будучи зареєстрованими у квартирі за адресою: м. Львів-Винники, вулиця Кільцева, 40/11, діти одночасно не набувають жодних майнових прав відносно домоволодіння і відповідно, будучи зняті з реєстрації в квартирі майнових прав не втрачають. Просить визнати дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням для захисту своїх прав як іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки.

Оскаржуваним рішенням в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржує ПАТ «Кредобанк». Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 7 грудня 2015 року задоволено позов банку та звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах. Стверджує, що у вказаній квартирі без відома іпотекодержателя та в порушення умов договору іпотеки 15 січня 2015 року зареєстровані крім відповідача її неповнолітні діти. Вказує, що реєстрація дітей в квартирі ускладнює примусовій реалізації майна. Зняття з реєстрації не порушуватиме їхніх прав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_2, а також неповнолітня ОСОБА_4 та малолітня ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою ОСББ «Кільцева 11» .

Відомості про реєстрацію ОСОБА_2 за вказаною адресою також надані відповідним органом реєстрації місця проживання чи перебування фізичної особи.

Квартира № АДРЕСА_1 згідно договору іпотеки від 1 квітня 2014 року, укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2, передана в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань ПП «Ярек Плюс» за договором кредитної лінії № 11/14 від 31 березня 2014 року.

Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 7 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, на вказану квартиру звернуто стягнення для погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 31 березня 2014 року № 11/14, укладеним між ПАТ «Кредобанк» та ПП «Ярек Плюс».

Встановлено, що орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради листом від 22 квітня 2018 року № 3309-147 висловив заперечення у зверненні стягнення на предмет іпотеки, де проживають та мають право користування малолітні діти.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 766/817/17, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 серпня 2018 року зазначив, що право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі (ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР).

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним, користуються таким жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім»я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім»ї разом з батьками або в сім»ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов»язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Аналогічні положення закріплені у ч. ч. 1, 2 ст. 160 СК України.

З огляду на те, що неповнолітня ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 зареєстровані за адресою проживання їхньої матері - відповідача в справі, їх право користування житловим приміщенням є таким, що ґрунтується на законі, а саме ст. ст. 29, 405 ЦК України, ст. 160 СК України.

Частиною другою ст. 405 ЦК України визначено підстави втрати членом сім'ї права користування житловим приміщенням. Зокрема, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки інших підстав для позбавлення права користування житловим приміщенням законодавство не містить, а матеріали справи не містять доказів про відсутність дітей за адресою реєстрації понад один рік без поважних причин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необгрунованість позову.

Зокрема, правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». Такий загальний захист поширюється як на власника квартири так і на наймача.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що захист порушеного права позивач повинен проводити в порядку передбаченому Законом України «Про іпотеку», і зокрема, відповідно до вимог ст. 40 цього Закону та роз'яснень, які надані в п. 43 постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а не у спосіб позбавлення дітей права користування житловим приміщенням.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді