РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/17051/16-ц

Провадження № 2/638/1119/19

16.04.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретарів Шептухи В. М., Шульги К. І.,

Скрипаченко В. Р., Жакун Н. О., Жупник Ю. В.

з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.

з участю позивача - ОСОБА_5

з участю представників позивача - ОСОБА_6, ОСОБА_7

з участю представника відповідача - ОСОБА_8, ОСОБА_9

з участю представника третьої особи - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_11, треті особи: Державний нотаріус П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Лакіза І. В., Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_13 про визнання договору довічного утримання недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_11 про визнання договору довічного утримання недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.12.2008 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 був укладений договір довічного утримання (догляду) та передана належна ОСОБА_14 приватна квартира АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_15 Договір довічного утримання (догляду) виконувався повністю та сумлінно ОСОБА_15, однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 року остання раптово померла. Заповіт ОСОБА_15 не залишила, спадкоємцем за законом після померлої є її племінниця - ОСОБА_11 Умовами договору довічного утримання (догляду) передбачено, що ОСОБА_15 зобов'язується довічно утримувати ОСОБА_14 харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється за спільною згодою у розмірі 600 грн., які будуть надаватися щомісячно. Крім того, ОСОБА_15 за договором зобов'язана сплачувати щомісячно комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг. ОСОБА_16, спадкоємиця за законом, знала про існування договору довічного утримання, але на протязі 3-х місяців після смерті ОСОБА_15 не виконувала умови договору довічного утримання, не приходила до неї, не носила продукти харчування та медикаменти, тощо. У зв'язку із такими обставинами, ОСОБА_14 була вимушена просити допомоги у сторонніх людей, а саме у ОСОБА_31., ОСОБА_18, ОСОБА_19 Вказані обставини змусили ОСОБА_14 звернутись до суду 02.12.2015 року із позовною заявою до ОСОБА_11 про розірвання договору довічного утримання, тобто ОСОБА_14 мала намір його розірвати. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_14 померла. За життя ОСОБА_14 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом П'ятої ХДНК Рибкіною О.М. 13.11.2015 року, яким всі свої права та обов'язки та усе майно, де б воно не було та з чого б не складалось, заповіла ОСОБА_5, якою 12.08.2016 року отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. У зв'язку із смертю ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_2 р., її права та обов'язки за оскаржуваним договором, відповідно до ст. ст. 1216, 757 ЦК України, переходять до спадкоємців, які прийняли спадкове майно. Просить суд позов задовольнити: 1) розірвати договір довічного утримання від 23 грудня 2008 року укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_15, 2) припинити право власності, зареєстроване за ОСОБА_15 чи її спадкоємцями на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 41,7 кв. м.

В судовому засіданні уповноважений представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні уповноважений представник відповідача - ОСОБА_11 - ОСОБА_9 заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, просила суд відмовити у його задоволенні. Також у матеріалах справи містяться заперечення, згідно яких звертає увагу суду, що чинним законодавством не передбачено такий спосіб захисту судом, як припинення правовідносин, які і так є припиненими. ОСОБА_5 не входить в коло осіб, які мають право звернутися до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання, також позивач не вказує на підстави припинення власності, які передбачені статтею 346 ЦК України. Договір довічного утримання між ОСОБА_15 та ОСОБА_14 передбачав довічне утримання лише відчужувача (кредитора), тобто був нерозривно пов'язаний з особою ОСОБА_14 і тим самим у відповідності до ст. ст 1219 ч.1 п.5 та 608 ч.2 ЦК України права та обов'язки за вищезгаданим договором до складу спадщини не входять і припинились в зв'язку зі смертю ОСОБА_14 Ні відповідач, ні представник відповідача в питаннях оформлення спадщини, ні нотаріус не були повідомлені про намір ОСОБА_14 розірвати договір. Окрім того, задоволення позову ОСОБА_14 могло порушити в разі задоволення позову ОСОБА_5 права колишнього чоловіка ОСОБА_15 - ОСОБА_13, який згідно заяви від 23.12.2008 року за реєстровим номером 1-2872 разом з ОСОБА_15 є набувачем спірної квартири на праві спільної сумісної власності. 13.10.2016 року відповідачем отримано свідоцтво на спадщину і зареєстровано право власності на 1/2 частку спірної квартири, оскільки згідно наявної в матеріалах спадкової справи заяви ОСОБА_13, він до останнього виконував умови договору, також утримував і доглядав ОСОБА_14, в зв'язку з чим має намір звернутися до суду з метою визначення своєї частки в праві на спірну квартиру. Відповідач наголошує, що звернулася до представника ОСОБА_21 з якою мали домовленість, що вона за дорученням від імені відповідача повністю бере на себе підготовчі дії та документальне оформлення спадкових прав відповідача, здійснює від всі необхідні платежі, несе інші витрати, пов'язані з оформленням спадщини та виконанням умов договору. ОСОБА_21, узгодивши з ОСОБА_14, що утримання буде надаватися у вигляді продуктів харчування, декілька разів на місяць приносила продукти харчування ОСОБА_14, привозила їх особисто ОСОБА_21, дізнались також, що її відвідувала медсестра та соціальний працівник, а також чоловік кавказької зовнішності, який в разі потреби возив її у лікарню. ОСОБА_21 залишила вахтеру свій номер телефону, він запевнив що в разі потреби, або якщо щось станеться обов'язково зв'яжеться з ОСОБА_21. Ніяких повідомлень від ОСОБА_14 стосовно припинення договору довічного утримання відповідач не отримувала ні особисто, ні через представника, ні через нотаріуса. Просить суд у задоволенні позову відмовити.

Від третьої особи - державного нотаріуса П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Лакіза І. В., яка наразі переведена на посаду завідувача Восьмової харківської державної нотаріальної контори, надійшла заява, згідно якої вона просить розглядати справу за відсутності представника нотаріальної контори, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду.

Представник третьої особи - Департаменту реєстрації Харківської міської ради в жодне судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, жодних заяв/клопотань до суду не подав.

Представник третьої особи - ОСОБА_13 - ОСОБА_10 в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Як встановлено матеріалами справи, 23 грудня 2008 року між ОСОБА_14 (відчужувач) та ОСОБА_15 (набувачем) укладений договір довічного утримання (догляду), що посвідчений державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Лакізою І. В., зареєстровано в реєстрі за №1-2867 23.12.2008 року, за пунктом 1 якого ОСОБА_14 передає у власність, а ОСОБА_15 отримує у власність квартиру АДРЕСА_3, та взамін чого ОСОБА_15 зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах цього договору (Т. 1, а. с. 15).

Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов'язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов'язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання.

Частиною 1 статті 749 Цивільного кодексу України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 Цивільного кодексу України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Складовою частиною матеріального забезпечення за договором довічного утримання є догляд за відчужувачем майна.

Пунктом 6 вищенаведеного договору довічного утримання (догляду) передбачено, що сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 600 грн. на місяць, які будуть надаватися відчужувачу щомісячно. Крім того, набувач зобов'язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені.

Відповідно до частини другої статті 749 Цивільного кодексу України, якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_15, про що 02.09.2015 року складено відповідний актовий запис №13181, що підтверджує копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, та Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання (Т. 1, а. с. 7-8).

13 листопада 2015 року ОСОБА_14 склала заповіт, тобто розпорядження на випадок своєї смерті, що посвідчений державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Рибкіною О.М., та згідно якого усі свої права та обов'язки, що їй належали на момент складання заповіту та ті, які можуть належати їй у майбутньому, та усе майно, де б воно не було та з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, заповіла ОСОБА_5 (Т. 1, а. с. 12).

20 грудня 2015 року померла ОСОБА_14, про що 22.12.2015 року складено відповідний актовий запис №18711, що підтверджує копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції (Т. 1, а. с. 9).

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Тиндик І. В. 12.08.2016 року, на підставі заповіту, посвідченого П'ятою харківською державною нотаріальною конторою 13.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-572, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є ОСОБА_5. При цьому, спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» (Т. 1, а. с. 10).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Якименко О. І. 13.10.2016 року, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_15, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є її племінниця ОСОБА_11, мати якої ОСОБА_24 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Спадщина, на яку в указаних частках видане це свідоцтво, складається з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 32).

Відповідно до постанови державного нотаріуса Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Якименко О. І. від 20.03.2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ОСОБА_13 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на частину квартиру АДРЕСА_1, після померлої ОСОБА_15, підстави відмови: ОСОБА_13 не надав документ, який посвідчує шлюбні відносини з ОСОБА_15 (Т. 1, а. с. 162).

Наразі, у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова (головуючий суддя Шишкін О. В.) перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_11, третя особа: Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання права власності на майно (справа №638/7415/18).

Пунктом 14 договору довічного утримання (догляду) передбачено, що цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку.

Згідно пункту 16 вищевказаного договору, у разі смерті набувача, обов'язки за договором переходять до тих спадкоємців, до яких перейде відчужена за цим договором квартира. За відсутності у набувача спадкоємців або при відмові їх від цього договору довічного утримання, квартира, що відчужена з умовою довічного утримання, повертається відчужувачу.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 Цивільного кодексу України). У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

За змістом частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові Верховного Суду України у справі №6-142ц13 від 25.12.2013 року визначено, що право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання має лише відчужувач спірної квартири.

Згідно до роз'яснень п.п. 5, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували сторони цивільного процесу, що оспорюваний договір довічного утримання був укладений, учасниками цього договору було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, проте набувач ОСОБА_15 померла, при цьому за її життя відчужувач не порушував перед судом питання про розірвання вищевказаного договору довічного утримання чи визнання його недійсним (про дані факти суду не повідомлено). Тобто, оскільки право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання має лише відчужувач спірної квартири, а оскільки зі смертю відчужувача договір довічного утримання припинився, то спірна квартира на день смерті не належала відчужувачу й не могла входити до складу спадщини та не може перейти спадкоємцю ОСОБА_14 за заповітом - ОСОБА_5

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно приписів статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним (як про це просить позивач у вступній частині позовної заяви) необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. У даній ситуації, коли ОСОБА_5 звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, не зазначивши, які ж саме її цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 не є стороною спірного договору довічного утримання, а тому не може ставити питання перед судом про визнання його недійсним. Позивачем не надано суду доказів того, що спірний договір порушує її права та інтереси, створює для неї негативні наслідки.

Окрім наведеного, суд приходить до висновку, що доводи сторони позивача про те, що відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження виконання нею договору довічного утримання (догляду) не заслуговують на увагу та спростовуються дослідженими письмовими доказами.

Так, матеріали цивільної справи містять копії квитанцій, що підтверджують купівлю продуктів, при цьому дані продукти купувались у наступні дати: 14.09.2015 року, 18.09.2015 року, 21.09.2015 року, 23.09.2015 року, 30.09.2015 року, 11.10.2015 року, 12.10.2015 року, 15.10.2015 року, 17.10.2015 року, 26.10.2015 року, 28.10.2015 року, 30.10.2015 року, 06.11.2015 року, 13.11.2015 року, 16.11.2015 року, 18.11.2015 року, 20.11.2015 року, 14.12.2015 року, 16.12.2015 року, 17.12.2015 року, тобто у період після смерті набувача за договором довічного утримання (догляду) - ОСОБА_15 та до смерті відчужувача за даним договором ОСОБА_14 (Т. 1, а. с. 59-68).

Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні пояснила суду, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_15, яка була рідною тіткою відповідача ОСОБА_11 Вони знали про договір довічного утримання та оговтавшись після смерті ОСОБА_15 вирішили поспілкуватись з ОСОБА_14 Де знаходилася її квартира знала відповідач ОСОБА_11, оскільки кілька разів з тіткою відвідувала ОСОБА_14 та й особисто передавала їй гроші. Свідок поспілкувалася з ОСОБА_14 та зрозуміла, що їй уже відомо про смерть ОСОБА_15 та запитала, як їм продовжувати виконувати договір довічного утримання, оскільки зі змістом самого договору вони не були ознайомлені, а тому не знали усіх його нюансів. ОСОБА_14 повідомила, що утримання складає близько 600 грн., та свідок запитала, чи дати їй ці кошти, адже у неї вони були в наявності, проте ОСОБА_14 повідомила, що готівкові кошти в неї, але вона особа похилого віку та краще, коли це будуть продукти харчування. Через кілька днів свідок принесла продукти харчування, ОСОБА_25 їх забрала, та запитала, чи свідок сама спадкоємиця, чи представляє когось, чому прийшла та ким являється ОСОБА_15, на що свідок відповіла, що прийде наступного разу з відповідачем. Після чого вони з ОСОБА_11 вибрали день та прийшли разом до ОСОБА_14, а та запитала ОСОБА_11, чим вона може підтвердити, що саме вона є спадкоємицею ОСОБА_15 На той момент вони не могли нічого підтвердити, оскільки заповіту ОСОБА_15 не залишила. Після чого свідок приблизно два рази на місяць відвідувала ОСОБА_25. Також вона зверталась до нотаріуса, щоб отримати якийсь документ, що підтвердив би, що саме ОСОБА_11 є спадкоємицею ОСОБА_15, та нотаріус їй повідомила, що коло спадкоємців після померлої ОСОБА_15 буде встановлений через пів року. Крім цього, нотаріус не змогла надати їй копію договору, проте порадила ОСОБА_11 укласти з ОСОБА_21 довіреність, за якою чітко визначити, що ОСОБА_21 уповноважена оформити її спадкове право за померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_15 та вчиняти інші дії. Копія даної довіреності була надана ОСОБА_14 для того, щоб остання пересвідчилась, що ОСОБА_11 не відмовилась від спадщини ОСОБА_15 та що ОСОБА_21 представляє її інтереси та може вчиняти дії, пов'язані з оформленням її спадщини, також залишила їй свої контактні дані, а також вахтеру, що сидів на вході, також цей вахтер повідомив свідка, що ОСОБА_14 відвідує соціальний працівник та що бабуся не виходить на вулицю, а тому він виконує її дрібні доручення. Свідок попросила вахтера дзвонити їй у разі, якщо щось трапиться. Наприкінці грудня двері квартири їй ніхто не відчинив, потім свідок ще раз приїздила та їй повідомили, що вона померла, а похованням займалась соціальний працівник ОСОБА_5.

Свідок ОСОБА_26 у судовому засіданні наголосила, що раніше працювала у будинку, де жила ОСОБА_14, а потім її найняли здійснювати за ОСОБА_14 догляд, оскільки остання хворіла. Вона перебувала з нею вдень, а вночі приходила ОСОБА_33, коли їй не виходило, то ОСОБА_32. Ці ж особи возили ОСОБА_14 до лікарні, купували медичні препарати. ОСОБА_14 повідомляла, що в неї немає більше родичів, раніше була ОСОБА_9, але вона померла, тому надіється на ОСОБА_33, просила нікого іншого не впускати до неї. Ні ОСОБА_11, ні ОСОБА_21 їй не знайомі, двері завжди відкривала вона.

Свідок ОСОБА_27 у судовому засіданні підтвердила дружні відносини з ОСОБА_14, розповіла про її невтішний діагноз, про який дізнались у серпні. ОСОБА_9 (суд - ОСОБА_15) та її чоловік ОСОБА_32 возили ОСОБА_14 у лікарню, купували медикаменти, турбувались про неї, проте на початку вересня ОСОБА_9 померла, після чого за ОСОБА_14 здійснював догляд ОСОБА_32, його донька ОСОБА_33 та ОСОБА_28. Померла була дуже задоволена доглядом, який здійснювали всі вище перелічені особи. Одного разу свідку зателефонувала ОСОБА_14 та повідомила, що до неї приходили дві дівчини (одна з яких ОСОБА_11) та повідомили, що будуть за нею доглядати, проте ОСОБА_14 сказала їм, що вона їх не знає і знати не хоче та попередила їх не впускати до себе, якщо вони захочуть прийти. Це було восени. Коли ОСОБА_14 померла, то ОСОБА_32 взяв повністю на себе витрати, пов'язані з похованням. Ще за життя вона хотіла залишити квартиру особам, які за нею доглядають. Жодного разу вона не бачила представника ОСОБА_11 - ОСОБА_21, їй нічого не відомо про те, що хтось приносив їй продукти.

Свідок ОСОБА_29 у судовому засіданні наголосила на тому, що вони були сусідками з померлою ОСОБА_14 та часто спілкувались, проте ОСОБА_14 хворіла, не могла сама ходити. Доглядати за нею ОСОБА_32 та Вікторія, а ще консьєржка ОСОБА_28. Витрати на поховання здійснив ОСОБА_32. Ні ОСОБА_11, ні ОСОБА_21 їй не знайомі.

Свідок ОСОБА_30, який працював вахтером у будинку, де жила ОСОБА_14, також повідомив, що ОСОБА_14 останнім часом хворіла, її відвідували сусіди, ОСОБА_33 з ОСОБА_32, які возили її у лікарню, та жінка, яка теж працювала вахтером. Похованням займались ОСОБА_33 з ОСОБА_32. ОСОБА_11 йому не знайома, одна жінка залишила йому номер, щоб він подзвонив, коли щось трапиться, проте він не дзвонив, ОСОБА_14 заборонила йому впускати їх до себе.

Суд робить висновок про суперечливість показань свідків, деякі з їхніх пояснень є взаємовиключними, а тому надає їм оцінку разом з іншими доказами, що наявні в матеріалах справи, керуючись при цьому засадами верховенства права та завданням цивільного судочинства, закріпленим у статті 2 ЦПК України.

Окрім іншого, суд звертає увагу, що судове рішення повинно ґрунтуватись і на принципі справедливості, у зв'язку з чим звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що з моменту укладення договору, тобто з 23.12.2008 року і до самої смерті набувача - ОСОБА_15, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто протягом неповних семи (!) років вказана особа «…повністю та сумлінно доглядала за ОСОБА_14, доглядала її та забезпечувала всім необхідним, надавала допомогу, в тому числі і грошову…», про що свідчить перший аркуш позовної заяви ОСОБА_14 (Т. 1, а. с. 18). Період же з ІНФОРМАЦІЯ_2 року (дата смерті ОСОБА_15.) до ІНФОРМАЦІЯ_1 року (дата смерті ОСОБА_14), тобто три місяці за відчужувачем здійснювався догляд зі сторони відповідача по справі ОСОБА_11, яка є спадкоємцем майна ОСОБА_15, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

При цьому, природньо, що у померлої ОСОБА_14 були інші близькі особи та знайомі, які без наявності договірних зобов'язань виявляти турботу та здійснювали за нею нагляд, проте факт надання допомоги ОСОБА_14 іншими (третіми) особами не може бути підставою ні для розірвання договору (як просив у прохальній частині позову позивач), ні для визнання його недійсним (як він просив у вступній частині позовної заяви).

Щодо витрат на поховання, які понесла не відповідач, а інші особи, то як підтвердив у судовому засіданні свідок зі сторони позивача - ОСОБА_30 (вахтер будинку, де жила померла ОСОБА_14), дійсно відповідач ОСОБА_11 та її представник ОСОБА_21 залишали йому номер телефону, щоб останній повідомляв про різноманітні випадки, проте він цього не робив. Тобто, у відповідача об'єктивно не було можливості здійснити витрати на поховання за свій рахунок, в свою чергу жодних претензій матеріального характеру з даного приводу до відповідача, за її словами, до неї не пред'являлось.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_5 обставин невиконання або неналежного виконання спадкоємцем ОСОБА_15 - ОСОБА_11 обов'язків за договором довічного утримання (догляду). Відсутність будь-яких розписок зі сторони ОСОБА_14 про прийняття речей (у даному випадку - продуктів харчування) у рахунок вартості матеріального забезпечення не свідчить про невиконання відповідачем умов договору довічного утримання (догляду).

Матеріали справи не містять доказів щодо неналежного виконання відповідачем, тобто особою, яка наразі прийняла спадщину за померлою ОСОБА_15 - ОСОБА_11, договору довічного утримання, а відтак особа, яка є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року - ОСОБА_5 не має права на застосування приписів пункту 1 частини 1 статті 755 Цивільного кодексу України.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов'язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову спростовані у судовому засіданні стороною відповідача, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.

Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту розірвання договору з підстав його неналежного виконання, визнання його недійсним, а також припинення права власності, позивач відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України зобов'язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем - ОСОБА_5 так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_5 до ОСОБА_11, треті особи: Державний нотаріус П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Лакіза І. В., Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_13 про визнання договору довічного утримання недійсним задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 11-13, 81, 141, 265 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 203, 215, 744, 749, 751, 755, 756 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_11, треті особи: Державний нотаріус П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Лакіза І. В., Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_13 про визнання договору довічного утримання недійсним - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19.04.2019 року.

Головуючий: