ПОСТАНОВА

Іменем України

22 квітня 2019 року м. Кропивницький

справа № 393/104/18

провадження № 22-ц/4809/572/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Дьомич Л.М., Кіселика С.А.,

секретар судового засідання Кравченко Я.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача - ОСОБА_2, Заболотній Павло Леонідович,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - адвокат Бойко Олег Вікторович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бойка Олега Вікторовича, який представляє інтереси ОСОБА_4, на рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2018 року в складі головуючого судді Рачкелюка Ю.В. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

02.03.2018 року ОСОБА_1звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів в загальній сумі 180909,09 грн, з яких: сума боргу 50 000 грн, інфляційні втрати 116015 грн, 3% річних 14894,09 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.03.2008 року ОСОБА_4 взяла у борг в ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50 000 грн., про що було складено розписку, яку вона особисто написала та підписала. З метою повернення отриманих коштів 29.11.2017 року ОСОБА_1направив ОСОБА_4 вимогу про погашення боргу, інфляційних втрат та ін. Дану вимогу остання отримала 02.12.2017 року. В зазначений строк ОСОБА_4 борг не повернула, а отже прострочила виконання зобов'язання. Добровільно повертати кошти ОСОБА_4 відмовляється.

12.04.2018 року представником ОСОБА_4 - адвокатом Бойко О.В. подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики грошових коштів у сумі 50000,00 грн, який укладений 25.03.2008 року між сторонами, обумовлений розпискою від 25.03.2008 року, в частині одержання ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 40000,00 грн, застосувавши наслідки недійсності правочину.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 отримала позику лише 10000,00 грн на придбання житла, а саме - будинку №227 по вул. Незалежна (Ульянова) в смт. Новгородка. ОСОБА_4 в той час була під впливом тяжкої обставини, так як власниця будинку ОСОБА_6 вимагала повністю сплатити кошти за купівлю даного будинку в сумі 12 500 грн, або виселятися.

Такі кошти ОСОБА_4 ніхто не позичав, а тому вона звернулася до ОСОБА_1, який займається обробітком землі, з проханням надати позику в сумі 10000 грн. На вимогу останнього, як гарантію, що земля буде у нього в постійному користуванні назавжди, ОСОБА_4, перебуваючи під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, отримавши 25.03.2008 року позику в сумі 10000 грн, написала розписку про отримання позики нібито в сумі 50000 грн. При цьому, зазначила, що в разі неповернення позики передає йому належний їй пай РІ №333012 у користування. Також, вона віддала ОСОБА_1 належний їй оригінал державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (пай) серії РІ №333012. Крім того, в цей же день, ОСОБА_4 надала ОСОБА_1 безстрокову довіреність на право володіння, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою, площею 7,28 га, з правом отримувати від її імені належні їй кошти.

Отримані в позику кошти в сумі 10000 грн вона разом з чоловіком ОСОБА_7 передала 31.03.2008 року власнику будинку ОСОБА_6, у якості повного розрахунку за проданий їм будинок. У подальшому, 22.02.2017 року ОСОБА_4 вирішивши, що борг перед ОСОБА_1 погашений, припинила дію зазначеної довіреності від 25.03.2008 року.

Потім, 29.11.2017 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_4 вимогу про погашення боргу, у якій зазначив, що остання у 2008 році отримала в борг 50 000 грн, які зобов'язалась повернути, але на неодноразові звернення борг так, і не погашено.

Рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2018 року первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2, грошові кошти в загальній сумі 180909,09 грн., які складаються з 50 000 грн. сума боргу, 116015 грн. інфляційні втрати, 14894,09 грн. 3% річних.

Стягнуто з ОСОБА_4 АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2, судові витрати в сумі 12 809,10 грн., які складаються з судового збору в сумі 1809,10 грн. та витрат про надання правової допомоги у розмірі 11 000 грн.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Бойко О.В. подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення вимог зустрічного позову у повному обсязі.

Зазначив, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Звертає увагу, що ОСОБА_4 25.03.2008 рокуотримала позику у ОСОБА_1 в сумі 10000 грн, а не в сумі 50000 грн., як зазначено в розписці.

22.02.3017 року ОСОБА_4, вирішивши, що борг перед ОСОБА_8 вже давно погашений, припинила дію довіреності від 25.03.2008 року на право ОСОБА_1 володіння, користування та розпорядження вказаною належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою, про що повідомила рекомендованим листом ОСОБА_1 із проханням, щоб він повернув наданий під час отримання позики та написання розписки оригінал Державного акту про право приватної власності на землю. До теперішнього часу оригінал Державного акту ОСОБА_9 так і не повернуто ОСОБА_8

29.11.2017 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_4 вимогу про погашення боргу, у якій зазначив, що ОСОБА_4 у 2008 році отримала в борг 50000 грн, які зобов'язалась повернути, на його неодноразові звернення (не було жодного звернення) з приводу повернення грошових коштів борг так і не погашено, при цьому посилаючись на ст.625 ЦК України, ОСОБА_1 повідомив та вимагав повернення боргу у сумі 298044,85 грн протягом 7 днів.

Також, враховуючи, що вказана земельна ділянка (пай) була надана в оренду СФГ «Шевченко» 25.12.2005 року на десять років, і це влаштовувало ОСОБА_1 (домовленості ОСОБА_1 із ОСОБА_10 про обробіток даної земельної ділянки ОСОБА_8 досягнуто не було), ОСОБА_4 отримувала орендну плату до 2011 року. Після чого, із 2012 року по 2016 рік включно, ОСОБА_1 особисто отримував орендну плату і за п'ять років отримав 38978,95 грн, про що свідчить довідка голови ОСОБА_10 №54 від 05.12.2017 року про те, що ОСОБА_1 за довіреністю ВКІ №249220 від 25.03.2008 року отримав орендну плату за належну ОСОБА_4 земельну ділянку у період 2012-2016 років на загальну суму 38978,95 грн.

Вказує, що незважаючи на повернення ОСОБА_1 грошових коштів у сумі більшої майже у чотирикратному розмірі від суми самої позики, останній у березні 2018 року звернувся до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_4 ще 180909,09 грн. При цьому, договір позики був укладений на невизначений строк (безстрокова позика), тому термін повернення боргу повинен рахуватись по минуванню місячного строку після пред'явлення вимоги кредитора про повернення боргу. Так, першу вимогу про повернення боргу ОСОБА_1 заявив ОСОБА_4 лише 29.11.2017 року на суму 298044,85 грн. із вимогою розрахуватись протягом семиденного терміну. Таким чином, у відповідності до ст.763 ЦК України, прострочення боргу визначається із минуванням місячного терміну від дня пред'явлення вимоги про повернення боргу, а саме із 29.12.2017 року, з цього часу можливо рахувати прострочення виконання грошового зобов'язання у відповідності до ст.625 ЦК України.

Відзначає, що факт отримання коштів ОСОБА_8 за оренду земельної ділянки ОСОБА_4 із 2012 року по 2016 рік у сумі 38978,95 грн не враховано в розрахунках інфляційних витрат та трьох процентів річних доданих до позову, безпідставно, не вмотивовано і не взято судом до уваги отримання вказаних коштів ОСОБА_8 в рахунок повернення боргу.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, при цьому пославшись на Постанову Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд не врахував у своєму рішенні здійснення правочину під впливом тяжкої для особи обставини і вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, а саме - загроза втратити житло.

Посилається на п.23 даної Постанови, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК (435-15), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.».

Стверджує, що ОСОБА_4 ніколи б не брала позику і на таких невигідних умовах, якби не було загрози втратити житло.

Не погоджується із висновками суду першої інстанції про сплив позовної давності, оскільки ОСОБА_4 дізналась про порушення її прав, коли ОСОБА_1 подав позовну заяву, та враховуючи вартість оренди її паю, думала, що борг погашений і він не має до неї ніяких претензій, у зв'язку з чим вона припинила 22.02.2017 року дію довіреності від 25.03.2008 року, на право ОСОБА_1 володіння, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою, про що повідомила рекомендованим листом ОСОБА_1, а тому терміні позовної давності дотримані при подачі зустрічного позову.

Також, судом не надано оцінки й іншим наявним у справі доказам, на спростування доводів позову ОСОБА_1

Зокрема відзначає, що суддею Рачкелюк Ю.В. незаконно постановлена ухвала від 05.12.2018 року про відмову у задоволенні заяви сторони ОСОБА_4 про відвід головуючого судді Рачкелюк Ю.В.

Вказує, що в судовому засіданні 22.10.2018 року головуючий суддя Рачкелюк Ю.В. відкрито висловлював свою позицію та відношення до справи, висловлював свою думку про обставини справи, що дані покази свідків не впливають на вирішення справи, що все рівно ОСОБА_4 буде платити ОСОБА_1, так як отримані ним гроші за оренду землі ОСОБА_4 по її довіреності, не мають ніякого значення до позики незважаючи, що в розписці йдеться що пай передається в користування ОСОБА_1 в рахунок повернення позики, немає ніяких тяжких обставин які впливали на ОСОБА_4, що вона нібито вчинювала кримінальне правопорушення (фальсифікацію) за, що може нести кримінальну відповідальність, при цьому тиснув психологічно на ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_7, змушував йди до ОСОБА_1 та домовлятись щоб він забрав позов, так як на їх користь даний спір вирішено не буде. Тим самим головуючий суддя Рачкелюк Ю.В. вів себе упереджено, не об'єктивно. Із розповідей мешканців смт. Новгородка суддя Рачкелюк Ю.В. є близьким товаришем та кумом ОСОБА_1, можливо і родичем, що зрозуміло викликає сумнів в його неупередженості, що він прямо чи побічно заінтересований в результатах розгляду даної справи.

Також, враховуючи, що суддя Рачкелюк Ю.В. є єдиним суддею в Новгородківському районному суді Кіровоградської області (на той час ще один суддя даного суду Мохонько К.М. був відсутній, так як всі справи які надійшли до суду із 01.03.2018 року по 12.03.2018 року всі розподілені на розгляд ОСОБА_11 що підтверджується електронними даними сайту «Судова влада»). Порядок визначення судді Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою порушено, всі справи розглядає даний суддя так як ніякого авторозподілу справ в даному суді не існує, це є монополія судді Рачкелюк Ю.В., це є грубим порушенням вимог ст.14 ЦПК України, що знову ж таки вказує на порушення порядку визначення судді для розгляду справи та викликає сумнів в неупередженості цього судді та його об'єктивності.

За вказаних підстав вважає ухвалу від 05.12.2018 року про відмову у задоволенні заяви сторони ОСОБА_4 про відвід головуючого судді Рачкелюк Ю.В. необ'єктивною, необґрунтованою, упередженою та такою, що підлягає скасуванню, а тому і рішення суду першої інстанції із цих підстав також підлягає скасуванню.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Представник позивача адвокат Заболотній П.Л. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому ставить питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення відповідача та її представника адвоката Бойка О.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, представника позивача адвоката ОСОБА_12, який заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення зміні з наступних підстав.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Згідно наданого позивачем оригіналу розписки від 25.03.2008 року ОСОБА_4 позичила 50 тисяч гривень, у випадку їх неповернення передає свій пай НОМЕР_3 в користування ОСОБА_13 (а.с.100).

ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 належить земельна ділянка площею 7,28 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Інгуло-Кам'янської сільської ради (а.с.43).

Відповідно до копії довіреності від 25.03.2008 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_1 представляти її інтереси у будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форм власності з приводу вчинення будь-яких юридично значимих дій, а саме, володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, площею 7,28 га, яка належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, укладати, вносити зміни, виконувати, а також розривати договори оренди, найму, емфітевзису, розписуватися за неї, одержувати належні їй гроші, у тому числі орендну плату. Зареєстровано в реєстрі за №531 (а.с.44).

Згідно копії витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 22.02.2017 року дія довіреності від 25.03.2008 року (номер в реєстрі нотаріальних дій 531) припинена 22.02.2017 року на підставі заяви про скасування довіреності (а.с.46).

Листом від 22.02.2017 року ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_1 про відкликання довіреності №531, та просила повернути належний їй оригінал акту державної власності на землю, а також надати копію договору оренди землі (а.с.47).

Вказаний лист отримано ОСОБА_8 23.02.2017 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення (а.с.47).

Згідно копії вимоги про погашення боргу від 29.11.2017 року ОСОБА_1 у 2008 році ОСОБА_4 отримала в борг 50000,00 грн, які зобов'язувалася повернути, вказано, що він неодноразово звертався до останньої з приводу повернення коштів, але борг так і не погашено. З посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що станом на 29.11.2017 року наявна заборгованість в сумі 298 044,85 грн. У разі невиконання зобов'язання щодо повернення боргу протягом 7 днів він буде змушений звернутися до суду про стягнення заборгованості у примусовому порядку (а.с.16,49).

Згідно копії рекомендованого повідомлення про отримання поштового відправлення відповідач отримала вказану вимогу про погашення боргу 02.12.2017 року (а.с.15).

Позивачем надано розрахунки відсотків за користування грошовими коштами за період з 25.03.2008 року по 27.02.2018 рік складає 14 894,09 грн, інфляційні збитки становлять 116 015,00 грн (а.с.5-10).

Як викладено у судовому рішенні були допитані свідки, які пояснили: ОСОБА_14, що ОСОБА_4 є її мати, разом з батьком вони придбали в смт. Новгородка житловий будинок, та домовилися з господарем про те, що кошти будуть виплачувати частинами. При цьому, частину грошей вони сплатили відразу. Згодом господар будинку помер. Через деякий час до них додому прийшла сестра померлого і почала вимагати, щоб вони сплатили всі кошти. Для погашення боргу не вистачало 10000 грн. Мати домовилася із ОСОБА_1 про позику в сумі 10000 грн, а розписку написала на 50000 грн. Вказала, що батьки придбали будинок у 2007 року, а гроші на його сплату взяли навесні 2008 року. Кошти брали у ОСОБА_1, так як не було іншого виходу, кредит банк не надавав. Дані кошти брали у ОСОБА_1 на тих умовах, що йому передають пай, а він надає позику в сумі 10000 грн. ;

ОСОБА_7, чоловік ОСОБА_4, разом із сім'єю проживав у с. Інгуло-Камянка, Новгородківського району. Так як, в селі немає роботи, то вони вирішили переїхати у смт. Новгородка, де і придбали житловий будинок. При цьому, домовилися з господарем, що будуть виплачувати частинами кошти за будинок. За будинок відразу сплатили 12 500 грн. Згодом господар будинку помер, а його сестра почала вимагати сплатити ще 12500 грн. Тому, свідок та його дружина звернулися до ОСОБА_1, щоб той позичив їм кошти в сумі 10 000 грн. Йдучи по кошти до ОСОБА_1 вони взяли державні акти на належні їм земельні ділянки. Останній позичив їм 10 000 грн, а розписку ОСОБА_4 написала на 50 000 грн. Дружина свідка надала довіреність ОСОБА_1 на користування її земельною ділянкою, як власнику з усіма правами. Дані кошти отримували в тяжких обставинах. Згодом дружина свідка відізвала надану нею ОСОБА_1 довіреність на користування її земельною ділянкою. Документи на будинок, що був проданий свідком в с. Інгуло-Кам'янка, переоформлені не були;

ОСОБА_16, дочка відповідачки пояснила, що в 2007 році її батьки продали житловий будинок в с. Інгуло-Кам'янка і переїхали в грудні цього ж року в смт. Новгородка, де за 25000 грн придбали житловий будинок у гр. ОСОБА_17. Кошти в сумі 12500 грн за будинок віддали відразу ОСОБА_17, а решту домовилися віддавати частинами. Згодом ОСОБА_17 помер, а його сестра почала вимагати сплатити кошти та погрожувала виселенням. Потім її мати звернулася до ОСОБА_1, про що свідок знає зі слів матері, і позичили в нього 1 000 грн.;

ОСОБА_18 пояснила, що ОСОБА_4 придбала будинок у її сусідів в смт. Новгородка. Зі слів ОСОБА_4 цей свідок знає, що остання отримала позику в сумі 10000 грн, а розписку написала на 50 000 грн., у них була безвихідна ситуація, кредит їм не давали;

ОСОБА_15 пояснив, що сім'я ОСОБА_4 у 2007 році продала в с. Інгуло-Кам'янка житловий будинок його батькам. За будинок розраховувалися частково. На даний час боргу не має.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 2 ст. 76 ЦПК).

Статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В статті 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора погодженої сторонами грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів в борг із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказані висновки висловлені Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) та в постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, наведені вище висновки Верховного Суду України, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надаючи оцінку змісту укладеного між сторонами правочину, дійшов обґрунтованого висновку, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якої відповідачка 25.03.2008 року отримала від позивача грошові кошти у розмірі 50000 грн. Згідно розписки від 25.03.2008 року (а.с.100) строк виконання зобов'язання сторонами правочину не визначено.

Доказів на підтвердження повернення всієї суми грошових коштів, отриманих у позику не надано.

Проте, з урахуванням умов щодо забезпечення виконання боргових зобов'язань, зазначених у розписці, ОСОБА_4 надала довіреність ОСОБА_1 від 25.03.2008 року без встановлення строку її дії, згідно якої останній, зокрема, мав право одержувати належні їй кошти (в тому числі орендну плату) і протягом 2012-2016 років одержав від СФГ "Шевченко" орендну плату за користування належною ОСОБА_4 земельною ділянкою в загальній сумі 38978,95 грн. (а.с. 50). Вказані кошти залишаються у розпорядженні ОСОБА_1, що ним не заперечувалось.

Ці обставини визнані сторонами у даній справі і повинні враховуватись при обчисленні непогашеної суми боргу, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

З урахуванням одержаних позивачем і залишених у себе коштів, належних відповідачці, залишок боргу за договором позики на час пред''явлення вимоги складав 11021,05 грн. (50000 - 38978,95).

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що вимога щодо повернення грошових коштів, отриманих відповідачем згідно розписки від 25.03.2008 р., яка направлена позивачем 29.11.2017 р., була отримана ОСОБА_4 02.12.2017 р.

В силу вимог статті 625, частини другої статті 1049 ЦК України інфляційній втрати та 3 % річних мають нараховуватися через 30 днів з моменту отримання позичальником вимоги, тобто з 02.01.2018 р., що не було враховано судом першої інстанції і як наслідок неправильно нараховано інфляційні втрати та три відсотки річних.

Виходячи із суми заборгованості, яка не була погашена на той час, з урахуванням одержаних позивачем на підставі довіреності належних відповідачці від сдачі в оренду земельної ділянки коштів, інфляційні втрати позивача за січень-лютий 2018 року (в межах позовних вимог) складають 265,61 грн. (102,41 (індекс інфляції) х 11021,05), 3 відсотки річних за цей же період - 54,35 грн. (11021,05 х 3% : 365х60).

Як підсумок, у зв'язку з не поверненням відповідачкою протягом тридцяти днів від дня пред'явлення вимоги всієї суми коштів (залишку) за договором позики, до стягнення на користь позивача підлягає сума 11341,01 грн, з яких: 11021,05 грн. - борг, 54,35 грн. - 3 % річних і 265,61 грн. - інфляційних витрат за час прострочення сплати боргу.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що посилання ОСОБА_4 на вчинення правочину (договору позики) під вливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, через загрозу втратити житло, не підтверджено належними і допустимими доказами.

На спростування доводів позовної заяви ОСОБА_1 та на підтвердження доводів зустрічного позову про вчинення правочину під впливом тяжких обставин відповідачем надано наступні документи: - копію заяви від 31.03.2008 року посвідченої приватним нотаріусом, згідно якої ОСОБА_6 одержала 31.03.2008 року від ОСОБА_7 гроші в сумі 12 500 грн, в якості повного розрахунку за проданий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Ульянова 227 смт. Новгородка, який належить їй на праві особистої власності (а.с.45); - копію рішення Новгородківського районного суду від 14.05.2009 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 07.03.2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_19, а також визнано за ОСОБА_7 право власності на вказаний будинок (а.с.79); - копію розписки від 07.03.2007 року про отримання ОСОБА_17 від відповідача коштів в сумі 12500,00 грн за купівлю будинку по АДРЕСА_1 (а.с.80); - копію інформації ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 17.05.2018 року (а.с.74), згідно якої за ОСОБА_7 зареєстровано нерухоме майно в АДРЕСА_1; - копію інформації від 18.05.2018 року наданої Інгульсько- Кам'янською сільською радою Новгородківського району Кіровоградської області, згідно якої в період з 01.01.2006 року по 01.12.2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 проживали в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2, даний будинок у вказаний період для проживання був придатний. Разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_20 в житловому будинку проживали ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 З 01.12.2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 з території населеного пункту вибули; - копію довідки від 05.12.2017 року виданої СФГ «Шевченко», згідно якої орендну плату за землю (паї) площею 7,28 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка належить орендодавцю ОСОБА_4 на підставі державного акту серія НОМЕР_5 від 03.06.2002 року було виплачено ОСОБА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на підставі довіреності ВКІ № 249220 від 25.03.2008 року посвідчена приватним нотаріусом Новгородківського районного нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_24 в таких розмірах: - 2012 рік - 4359,45 грн., - 2013 рік - 6200,00 грн., - 2014 рік - 7199,50 грн., - 2015 рік - 8900,00 грн., - 2016 рік - 12320,00 грн., загальна сума виплачених коштів за період 2012-2016 роки становить 38978,95 грн (а.с.50).

Згідно роз'яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Пунктом 12 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України звернуто увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Суд обгрунтовано не взяв до уваги показання свідків: ОСОБА_7 (чоловіка ОСОБА_4.), ОСОБА_16 (дочки ОСОБА_4.), ОСОБА_14 (дочки ОСОБА_4.), оскільки вони є родичами ОСОБА_4, а ОСОБА_18 вказала, що про позику вона знає зі слів відповідачки.

Також суд врахував, що відповідач просить про визнання правочину недійсним лише в частині розміру позики, хоча вона фактично погодилась на одержання відповідачем належної їй орендної плати задля виконання боргових зобов'язань в розмірі 50000 грн., як зазначено у розписці.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості та недоведеності позовних вимог є правильними.

В той же час, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_4 пропущено позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та чи є позов обґрунтованим.

Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Одночасно судом не може бути відмовлено у задоволенні позову і за недоведеністю, і з підстав пропуску позовної давності.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, враховуючи положення частини першої статті 374 ЦПК України, частини першої статті 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги і зміни рішення суду першої інстанції в частині суми заборгованості, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 11341,01 грн., з яких: 11021,05 грн. боргу, 54,35 грн. 3 % річних за прострочення сплати боргу, 265,61 грн. інфляційних витрат, і шляхом виключення із мотивувальної частини рішення висновків про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики у зв'язку з пропуском позовної давності, оскільки позов визнано недоведеним, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У зв'язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає зміні в частині розміру заборгованості відповідачки, а також в частині викладення мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики, шляхом виключенняпосилання на сплив позовної давності.

В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Згідно норм ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В позовній заяві ОСОБА_8 ставиться питання про стягнення з відповідача на його користь сплачені судові витрати в розмірі 1809,10 грн судового збору та 5000 грн витрат на правничу допомогу.

Матеріалами справи підтверджується сплата ОСОБА_8 судового збору в сумі 1809,10 грн при поданні позову (а.с.1).

Згідно акта виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги від 19.06.2018 рок ОСОБА_1 прийняв виконану адвокатом ОСОБА_2 роботу на загальну суму 11000 грн (а.с.125), яка складається із: - вивчення та аналіз договору та доданих до нього матеріалів 1000 грн; - підготовки позовної заяви 2500 грн; - підготовки відзиву на позовну заяву 2500 грн; - участь в судових засіданнях суду першої інстанції (участь в судових засіданнях, підготовка відповіді на відзив та інших необхідних заяв, клопотань, тощо.) 5000 грн; - підготовки апеляційної скарги або відзиву на апеляційну скаргу 3000 грн; - участь в судових засідання апеляційного суду в т.ч. транспортні витрати 3000 грн; - підготовки касаційної скарги (відзиву) 5000 грн (а.с.126).

Згідно квитанції про отримання коштів за правову допомогу від 05.12.2018 року ОСОБА_8 сплачено 11000,00 грн (а.с.127).

В апеляційній скарзі відповідач просить вирішити питання про стягнення судових витрат.

Встановлено, що ОСОБА_4 понесла витрати по сплаті судового збору: при поданні зустрічного позову - 704,80 грн. (а.с.34), апеляційної скарги - 3770,85 грн (а.с.181) .

Крім того, відповідачці надано правничу допомогу адвокатом Бойком О.В. згідно договору про надання правничої допомоги від 23.03.2018 року (а.с.128-129).

Згідно акта виконаних робіт від 05.12.2018 року адвокатом Бойко О.В. під час надання правничої допомоги ОСОБА_4 витрати складають: - ознайомлення із документами та надання юридичної консультації - 500 грн., - підготовка зустрічної позовної заяви з додатками для всіх сторін, канцелярські видатки, подання позову до суду - 1000 грн., - підготовка заяви про збільшення позовних вимог, клопотань про допит свідків та доручення доказів, подання до суду - 500 грн., - участь у судових засіданнях: 24.04.2018р., 24.05.2018р., 23.06.2018р. 19.06.2018р., 22.10.2018р., 05.12.2018р., всього 6 судових засідань, участь у кожному судовому засіданні 1000 грн., всього - 6000грн., загальна сума гонорару за надання правничої допомоги становить 8000 грн (а.с.130).

Під час апеляційного оскарження адвокатом виконано роботу, вартість якої зазначена в акті виконаних робіт: ознайомлення з документами і надання консультації - 500 грн., підготовка і подання апеляційної скарги - 1400 грн., участь в судових засіданнях - 1000 грн., на загальну суму 2900 грн. (а.с.232).

Відповідно до квитанцій від 25.06.2018 року та від 01.12.2018 року ОСОБА_4 сплачено в сумі 7000 грн під час розгляду справи в суді першої інстанції (а.с.131-132), та в апеляційному суді - 2900 грн. (а.с.231).

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ст. 133 ЦПК).

Відповідно до ч. 5 ст. 135 ЦПК сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

Так згідно ст. 137 ЦПК витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати фізичних осіб, пов'язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

В порядку розподілу судових витрат пропорційно до задоволених вимог, згідно ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягають поверненню 801, 84 грн. від загальної суми судових витрат (6, 26 % з урахуванням обсягу задоволених вимог), а на користь відповідача компенсації підлягають судові витрати в сумі 10222,88 грн. (з відрахуванням витрат по зустрічному позову), що відповідно до частини 10 ст. 141 ЦПК України є підставою для зобов'язання позивача, на якого покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю відповідачці в розмірі 9421,04 грн. (10222,88 - 801,84)

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Бойка Олега Вікторовича, який представляє інтереси ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2018 року змінити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1, ІНПП: НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, ІНПП: НОМЕР_2, кошти в сумі 11341,01 грн, з яких: 11021,05 грн боргу, 54,35 грн 3 % річних за прострочення сплати боргу, 265,61 грн інфляційних витрат.

З мотивувальної частини рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2018 року виключити посилання на статтю 257 ЦК України, як на підставу відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики (сплив позовної давості).

В порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, ІНПП: НОМЕР_2, на користь ОСОБА_4, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1, ІНПП: НОМЕР_1, у відшкодування частини понесених судових витрат 9421,04 грн.

В іншій частині рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.М. Єгорова

Судді Л.М. Дьомич

С.А. Кіселик