Справа № 727/9802/18
Провадження № 2/727/430/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Вальчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та визнання права власності на майно, -

встановив:

Позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та визнання права власності на майно посилаючись на те, що 04.10.2007 року між нею та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, в результаті якого вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 та 09.10.2007 року зареєструвала своє право власності в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації.

Приблизно 9 років тому їй терміново були потрібні кошти у зв`язку з чим, через оголошення в газеті, вона знайшла повідомлення про надання позики. Зателефонувавши по номеру телефону, зазначеному в оголошенні, вона зустрілась з ОСОБА_7 , який повідомив їй, що являється посередником та представляє людей, які надають позику під проценти, однак в якості забезпечення виконання зобов`язань по поверненню коштів вони вимагають укласти договір купівлі-продажу майна, що нібито вона продала їм свою квартиру. Одразу після повернення нею коштів, буде укладено зворотній договір купівлі-продажу на її користь. Фактично право володіння та користування квартирою у неї залишається. Невдовзі між нею та людьми, яких представляв ОСОБА_7 , а саме ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_8 відбулась зустріч в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Хоменко М.О. , де між нею та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , після чого вона отримала 3500 доларів США. Кошти вона мала повертати без чітко визначеного графіку, а також сплачувати 5% від основної суми щомісячно. Крім того, було погоджено, що щомісячні оплати вона буде сплачувати на їхню користь шляхом посередництва ОСОБА_7

22.02.2010 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_11 .

Протягом 9 років нею щомісячно здійснювалися платежі ОСОБА_7 , вона проживала в квартирі зі своєю сім`єю та її ніхто не турбував.

Приблизно на початку літа 2017 року, у момент, коли їй залишилось оплатити біля 400 доларів США до повного погашення заборгованості, до неї звернувся ОСОБА_12 і повідомив, що здійснено переуступку права вимоги по її позиці, а тому щомісячні платежі необхідно здійснювати на його користь. ОСОБА_7 вказаний факт підтвердив і вона продовжила здійснювати платежі на картковий рахунок ОСОБА_12

У жовтні 2017 року ОСОБА_12 перестав виходити з нею на зв`язок.

02.11.2017 року до неї звернувся ОСОБА_3 , який повідомив, що він на даний момент є власником її квартири та наполягав на виселенні всіх проживаючих в її квартирі до 10.11.2017 року.

Вважала, що договір купівлі-продажу квартири є удаваним, оскільки він вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Договір купівлі-продажу квартири не був виконаний сторонами, грошові кошти не передавалися їй в якості оплати за вартість квартири, а передавалися в якості позики, а квартира нею не передавалася у володіння та користування ОСОБА_2

Протягом 9 років з сім`ї ОСОБА_13 ніхто в її квартиру не вселявся, не заявляв жодних претензій про своє вселення або виселення її чи членів її сім`ї з цієї квартири.

З 2007 року і на момент виникнення спору квартира перебувала у її володінні та користуванні, а також і в розпорядженні, оскільки з метою покращення житлових умов спірну однокімнатну квартиру вона в 2017 році здала в оренду, а винайняла квартиру з кращими житловими умовами так як склад її сім`ї складає четверо осіб.

З 2007 року і по даний час не було здійснено передачу квартири у власність відповідачам і відповідно не було здійснено прийняття майна відповідачами, нею здійснювалось володіння і користування спірною квартирою. Нею сплачуються житлово-комунальні послуги, нею укладалися договори, а саме: про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 01.03.2008 року, договір про надання послуги підключення до мережі Інтернет від 20.11.2008 року, про зберігання та користування споживачем лічильником газу від 25.07.2013 року, про надання населенню послуг з газопостачання від 25.07.2013 року, типовий договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 01.07.2015 року.

За даною адресою зареєстрована медична документація її сина ОСОБА_14 , а з 2007 року в квартирі проживала її донька ОСОБА_15

Вважала, що вона не пропустила строк позовної давності, оскільки перебіг строку позовної давності необхідно обчислювати з листопада 2017 року, тобто з моменту, коли їй стало відомо про порушення її права.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 є удаваним, оскільки вона квартиру фактично не продавала, а тільки надала її в якості застави, тобто правочин купівлі-продажу вчинено для приховання іншого правочину (договору позики з використанням застави в якості забезпечення виконання даного зобов`язання), який вони насправді вчинили.

А тому просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ВМК/№ НОМЕР_1 від 05.09.2009 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Хоменко М.О. та зареєстрований в реєстрі за №4542, недійсним з моменту його укладення і зв`язку з його удаваністю; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з володіння, користування та розпорядження ОСОБА_4 шляхом звільнення від усього майна, яке в ній знаходиться, та визнати за нею право власності на спірну квартиру.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просили задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову. Допитаний в якості свідка відповідач ОСОБА_3 пояснив суду, що позивачкою не надано жодних доказів існування договору позики, який нібито був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Після проведення державної реєстрації речових прав на квартиру, ОСОБА_2 стала повноцінним власником квартири і в праві була розпоряджатися нею у будь-який спосіб на власний розсуд. В п.11 договору купівлі-продажу квартири чітко зазначено, що сторони стверджують, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін, не є фіктивним, уявним, зловмисним, удаваним (тобто таким, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили).

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю та за пропуском позивачкою строку позовної давності.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 04.10.2007 року (а.с.9) ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_16 купила квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_16 зареєструвала своє право власності 09.10.2007 року в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації.

Згідно з п.1 договору купівлі-продажу квартири від 05.09.2009 року, який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. та зареєстровано в реєстрі за №4542 (а.с.70-71), ОСОБА_16 (продавець) передає у власність ОСОБА_2 (покупець), а ОСОБА_2 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 31,80 кв.м., в тому числі житловою площею 15,80 кв.м., за що покупець сплачує певну грошову суму, яка зазначена в п.3 цього договору.

Пунктом 3 договору передбачено, що продаж за домовленістю сторін вчинено за 19239,00 грн., які повністю отримані продавцем від покупця до підписання цього договору, сторони стверджують факт повного розрахунку за цим договором та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру.

Згідно з п.4 договору, зазначену в цьому договорі ціну продажу продавець вважає вигідною, її розмір не пов`язаний зі збігом якихось тяжких обставин і повністю її задовольняє.

Відповідно до п.11 договору купівлі-продажу квартири, сторони стверджують, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін, не є фіктивним, уявним, зловмисним, удаваним (тобто таким, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили): не є наслідком помилки, насильства, обману та тяжких обставин, зміст ст.ст.229-232 Цивільного кодексу України сторонам нотаріусом роз`яснено. Сторони по договору в присутності нотаріуса підтверджують також, що не позбавлені дієздатності, не перебувають під опікою та піклуванням, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього договору.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивачка, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на її думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен встановити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Аналогічні правові позиції викладі в постановах Верховного Суду України від 14.11.2012 року у справі №6-133цс12 та від 07.09.2016 року у справі №6-102цс16.

22.02.2010 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_11 .

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка ОСОБА_5 вказала, що 05.09.2009 року укладаючи договір купівлі-продажу квартири між нею та ОСОБА_2 насправді був прихований договір позики з використанням застави в якості забезпечення виконання даного зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Суд вважає, що позивачка, звернувшись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, не ставить вимог щодо вирішення спору, щодо прихованого договору позики з використанням застави в якості забезпечення виконання даного зобов`язання. Позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів укладення такого договору та не надано доказів виконання договору позики з використанням застави в якості забезпечення виконання даного зобов`язання, зокрема: не надано розписки про позику грошей та не надано розписки про повернення коштів, а тому відсутні підстави для визнання спірного договору купівлі-продажу квартири недійсним у зв`язку з його удаваністю.

Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Посилання позивачки про те, що укладений між нею та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири насправді не виконувався, оскільки на неї оформлено рахунки щодо комунальних та інших послуг є безпідставним, оскільки договори про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 01.03.2008 року, про надання послуги підключення до мережі Інтернет від 20.11.2008 року, про зберігання та користування споживачем лічильником газу від 25.07.2013 року, про надання населенню послуг з газопостачання від 25.07.2013 року та типовий договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 01.07.2015 року не являються правовстановлюючими документами.

Посилання позивачки на те, що нею сплачувались борг та відсотки спочатку ОСОБА_7 , а згодом ОСОБА_12 , є безпідставним, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів отримання та повернення коштів позивачкою. Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що ніякої іпотеки укладено не було, а був укладений договір купівлі-продажу квартири. Позивачка ОСОБА_5 здавала квартиру в оренду і була посередником. Квартплату оплачували орендарі. Він бував в квартирі. Ніяких відсотків він не отримував. Ніяких розписок ОСОБА_7 йому не писав.

Згідно з абз.4 п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином, між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_2 05.09.2009 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу за №4542, після чого право власності на квартиру було зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.09.2009 року.

Після проведення державної реєстрації речових прав на квартиру, відповідачка ОСОБА_2 стала повноцінним власником квартири і в праві була розпорядитися нею у будь-який спосіб на власний розсуд.

Відповідно до п.1 договору купівлі-продажу квартири від 06.10.2017 року (а.с.62-65), ОСОБА_2 передає у власність, а ОСОБА_3 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано 26.10.2017 року.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.10) власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, являється відповідачка ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1. було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2. було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3. вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Вказаний перелік підстав є вичерпним, за яких майно, придбане за відплатним договором, може бути витребуване у добросовісного набувача, яким у даному випадку є відповідачка ОСОБА_4

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16.09.2015 року по справі № 6-1203цс15, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Вказана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суду необхідно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника у силу обставин, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Як вбачається з спірного договору купівлі-продажу квартири від 05.09.2009 року, квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння позивачки ОСОБА_5 за її волевиявленням на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, який укладений із дотриманням вимог чинного законодавства та підписаний позивачкою, а тому відсутні підстави для задоволення вимог щодо витребування від відповідачки ОСОБА_4 на користь позивачки квартири та визнання за нею права власності на квартиру.

Крім того, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідачкою ОСОБА_4 та її представником надано суду відзив на позовну заяву, в якому вони просили застосувати позовну давність до вимог позивачки, дане клопотання підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Оспорюваний позивачкою правочин був укладений 05.09.2009 року, саме тоді позивачці приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. було роз`яснено суть і правові наслідки вчиненої нотаріальної дії (а саме посвідчення договору купівлі-продажу квартири), а також з`ясовано відповідність волі і волевиявлення позивачки щодо вчинення нотаріальної дії. Своїми підписами сторони договору підтвердили той факт, що вони укладають саме договір купівлі-продажу квартири, а не договір позики, а, отже, повністю усвідомлювали факт порушення чи непорушення своїх прав у зв`язку із цим.

Таким чином, суд вважає, що згідно з п.1 ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності розпочався 06.09.2009 року і, відповідно, закінчився 06.09.2012 року, однак позивачка звернулась з позовом до суду лише 18 вересня 2018 року, тому нею пропущено, визначений ст.257 ЦК України, строк позовної давності. Поважних причин пропуску цього строку позивачкою наведено не було.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та визнання права власності на майно необхідно відмовити.

Згідно з ч.9 та ч.10 ст.158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, суд вважає, що необхідно скасувати заходи забезпечення позову, які були накладені ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.09.2018 року шляхом заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власностіОСОБА_4

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.182, 202, 203, 235, 256, 257, 261, 267, 388, 657 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 76, 81, 259, 263, 265, 268, 273, 274 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та визнання права власності на майно відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, які були накладені ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.09.2018р. шляхом заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власностіОСОБА_4 .

Рішення в частині скасування заходів забезпечення позову надіслати до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради.

З повним рішенням суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 24 травня 2019 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: