Справа № 463/5804/18
Провадження № 2/463/496/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання за нею права власності на будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником будинку АДРЕСА_1 , який отримала у власність в порядку спадкування за заповітом після смерті матері. З метою вирішення земельного питання звернулась до Управління земельних ресурсів Львівської міської ради та в подальшому дізналась, що земельна ділянка на якій знаходиться будинок приватизована відповідачем, який є її племінником, хоча останній ніколи не був землекористувачем цієї земельної ділянки. Також дізналась, що відповідач є власником будинку АДРЕСА_1 і тоді пригадала, що серед набутого нею за заповітом майна рахується господарська споруда літня-кухня, на місці якої відповідачем проводились будівельні роботи, під видом реконструкції. В документах своєї матері відшукала довіреність від 06.11.2008р., яка була видана її матір`ю на ім`я батька відповідача ОСОБА_5 про право представництва її інтересів з питань замовлення та отримання технічної документації на підключення будинку АДРЕСА_2 а до комунікаційних мереж, а також з питань оформлення права власності на земельну ділянку. Також, відшукала довіреність від 11.03.2016р. з повноваженнями щодо оформлення на ім`я матері права власності будинку АДРЕСА_2 після його реконструкції. Скориставшись такими документами відповідач після реконструкції будинку і іншого майна, що належало її матері, на місці літньої кухні збудував будинок АДРЕСА_1 , після чого оформив право власності на нього. Вважає, що за таких обставин право власності на будинок АДРЕСА_1 повинно бути визнано за нею і з приводу цього пред`явила даний позов.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 07.11.2019р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. З позовними вимогами не погоджується, оскільки право власності на спірний будинок набув на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка видана Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області. Відповідно право власності набуте ним правомірно, що виключає можливість позбавлення його цього права. Тому в задоволенні позову просить відмовити.

Відповіді на відзив позивач не подав. Разом з тим, подав заяву про застосування до спірних правовідносин положень ст. 376 ЦК України щодо визнання права власності на самочинне будівництва, яке збудоване без дозволу користувача і на земельній ділянці, що не відведена для цієї мети.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 08.02.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В подальшому, ухвалами Личаківського районного суду м. Львова від 07.03.2019р. та від 05.09.2019р. відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний будинок та про зупинення провадження у даній справі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.04.2018р. (а.с.7), після смерті ОСОБА_6 позивач успадкувала житловий будинок зі всіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 а.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.71, 72-73) відповідач є власником будинку АДРЕСА_1 . Підставою виникнення у відповідача права власності на вказаний будинок є декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 27.08.2014р. Копія цієї декларації долучена до матеріалів справи (а.с.66-70).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, особою, яка є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати нею документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до положень статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15.

При цьому, як зазначив Верховний Суд під час розгляду цивільної справи № 607/72/17-ц (постанова від 24.07.2019р), можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 331 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Передумовою для застосування положень статті 392 ЦК є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Виходячи з того, що збудований відповідачем будинок АДРЕСА_1 встановленому законом порядку зданий в експлуатацію, слід вважати встановленим, що право власності останній набув правомірно.

Не вичерпний перелік підстав припинення права власності визначено у ст. 346 ЦК України.

Згідно додаткових пояснень позивача, остання просить визнати право власності на будинок АДРЕСА_1 відповідно до ст. 376 ЦК України.

Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

При цьому, у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Під час розгляду цивільної справи № 693/598/13-ц (постанова від 10.10.2018р) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду роз`яснив, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки.

Однак, у справі яка розглядається, по-перше, збудований відповідачем будинок у встановленому законом порядку зданий в експлуатацію, що виключає можливість вважати його самочинним будівництвом, а по-друге, разом із земельною ділянкою такий будинок становить цілісний об`єкт нерухомості, що виключає можливість вважати позивача власником чи користувачем цієї земельної ділянки, при цьому, що відповідних доказів про наявність у позивача права на таку земельну ділянку остання суду не подала.

Тому, положення ст. 376 ЦК України на дані правовідносини не поширюються.

Таким чином враховуючи, що відповідач правомірно набув право власності на будинок АДРЕСА_1 , право власності останнього не може бути припинено у спосіб визнання цього права за позивачем і тому в задоволенні позову суд відмовляє.

В такому випадку, понесені позивачем судові витрати слід віднести на рахунок останньої.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 13, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 376, 392 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 ) про визнання ОСОБА_3 власником будинку АДРЕСА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 16.09.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.