ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 645/1628/18

провадження № 22-ц/818/920/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_5 про стягнення суми за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року, ухвалене суддею Іващенко С.О.,-

ВСТАНОВИВ:

02 квітня 2018 року Харківська міська рада (далі - ХМР) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 20.03.2018 №117686666:

право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 6-8, антресолі № 9-13, загальною площею 435,3 кв.м. в літ. «В-1,В'-1», нежитлове приміщення № 1, загальною площею 68,4 кв.м. в літ. «Г-1» по АДРЕСА_1 з 12.10.2016 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.2016 № 1304;

право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-5, загальною площею 316,5 кв.м. в літ. «В-1,В'-1», нежитлові приміщення 1-го поверху № 2, антресолі № 3, загальною площею 150,1 кв.м. в літ. «Г-1» по АДРЕСА_1 з 12.10.2016 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.2016 № 1307;

право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-3, 8, 9, 9а, 10, 10а, І загальною площею 157,3 кв.м. в літ. «А-2-3» по АДРЕСА_1 з 09.09.2016 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.2016 № 1101;

право власності на нежитлові приміщення підвалу № 1-:-21; першого поверху № Іа, 11-:-22; 23-:-33; другого поверху № 1-:-38; третього поверху № 1-:-10, загальною площею 1509,9 кв.м. в літ. "А-2-3" по АДРЕСА_1 з 27.09.2016 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 27.09.2016 № 1207;

право власності на нежитлові приміщення першого поверху № 2-:-69; другого поверху № 1-:-36; третього поверху № 1-:-52, загальною площею 11529,1 кв.м. в літ. «Б-1-3» по АДРЕСА_1 з 27.09.2016 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 27.09.2016 № 1203;

право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 70-:-80, загальною площею 8303,2 кв.м. в літ. «Б-1-3» по АДРЕСА_1 з 27.09.2016 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 27.09.2016 № 1207.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 одночасно вступили у фактичне володіння і користування земельною ділянкою площею 3,8988 га по АДРЕСА_1, на якій розташовані вказані будівлі.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мають прав на безоплатне одержання у володіння і користування вказаної земельної ділянки. Передача прав володіння і користування земельною ділянкою повинна здійснюватись виключно за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки.

Між ХМР та ОСОБА_5 договір оренди земельної ділянки не укладався, що має фактичним наслідком набуття ОСОБА_5 володіння і користування земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації.

З часу виникнення права власності на нерухоме майно у ОСОБА_5 виник обов'язок сплачувати грошові кошти за використання земельної ділянки.

Зважаючи на зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_5 на свою користь безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за земельну ділянку в сумі 7 428 882,09 грн.

Представником відповідача було подано відзив на позов, в якому просив суд у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що вищевказані приміщення були придбані ОСОБА_5 у жовтні 2016 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з Харківським заводом металевих конструкцій. ОСОБА_5 не є власником будь-якої будівлі в цілому, зважаючи на що не має права на оформлення договору оренди земельної ділянки. Єдиним користувачем земельної ділянки площею 3,9543 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, є Харківський завод металевих конструкцій, який сплачує земельний податок за користування нею, зважаючи на що задоволення позову призведе до подвійної оплати за користування землею особою, яка нею не користується.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року позов ХМР задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ХМР безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 7 428 882,09 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 111 433,23 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність обставин справи висновкам суду. Судом першої інстанції необґрунтовано не було взято до уваги того факту, що ОСОБА_5 є власником деяких приміщень, а не будівлі в цілому. При цьому суд в рішенні помилково зазначив, що відповідач є власником будівлі, що спричинило помилкове застосування іншої норми права та не взято до уваги, що для покупця приміщень законом не передбачено виділення земельної ділянки та отримання кадастрового номера. Висновки суду щодо використання земельної ділянки площею 3,8988 га для обслуговування та експлуатації зазначених приміщень є помилковими та суперечать нормам діючого законодавства. Судом не досліджувалися письмові докази, що містяться в матеріалах справи, а саме акт узгодження меж, ситуаційна схема, схема розташування земельної ділянки та технічний звіт, що призвело до помилкового висновку щодо розмірів земельної ділянки та фактичного землекористувача. Позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки тільки сформована земельна ділянка з присвоєнням кадастрового номеру може бути об'єктом плати за землю. Земельна ділянка зареєстрована за Заводом металевих конструкцій, в подальшому назву змінено на ПАТ «Харківський заводом металевих конструкцій» (далі - ПАТ «ХЗМК»), який є суб'єктом плати за дану земельну ділянку. Судом не було враховано, що ОСОБА_5 зверталася до ПАТ «ХЗМК» щодо узгодження меж для відводу земельної ділянки з метою оформлення права на землю, проте отримала відмову. Також не було надано правової оцінки факту укладення між ОСОБА_5 та ПАТ «ХЗМК»договору позички, відповідно до умов якого відповідачем передано у користування заводу приміщення, всі витрати пов'язані з користуванням приміщеннями, в тому числі по відшкодуванню податків несе ПАТ «ХЗМК». Суд, задовольняючи позов, безпідставно посилався на користування відповідачем всією площею земельної ділянки, яка перебуває у користуванні у заводу. Суд не встановив, що земельна ділянка є сформованою, їй присвоєний кадастровий номер та вона обліковується за ПАТ «ХЗМК», який сплачує відповідний земельний податок. Діюче законодавство не містить норми, які встановлюють процедуру оформлення земельної ділянки для власника приміщення та вимагають обов'язкове оформлення землі за власником приміщень, а не будівлі в цілому. Розрахунок розміру оплати, наданий позивачем, є незрозумілим, складений без витягу з технічної документації.

Представником ХМР подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та справедливим, ухваленим на підставі повного та всебічного з'ясування обставин справи. Відповідачем не доведено факт укладення ПАТ «ХЗМК»з Міськжитлоуправлінням договору на право користування відведеною ділянкою після відводу ділянки в натурі Управлінням головного архітектора, що свідчить про відсутність виникнення у заводу прав на земельну ділянку. Завод металевих конструкцій не є користувачем зазначеної земельної ділянки та за ним не зареєстроване право на земельну ділянку. Земельна ділянка перебуває у комунальній власності. Зважаючи на зазначене, посилання відповідача на застосування не тих норм права є помилковим. Завод металевих конструкцій не є суб'єктом плати за земельну ділянку. Доводи відповідача щодо неприпустимості розрахунку розміру оплати без витягу з технічної документації є необґрунтованим, оскільки такий витяг не вимагається, оскільки форма розрахунку доходу одержаного від безпідставно набутого майна затверджена Наказом директора Департаменту територіального контролю ХМР № 12 від 26 лютого 2018 року. Судом першої інстанції на підставі поданих позивачем письмових доказів правильно встановлена фактична площа земельної ділянки, яку використовує відповідач. Доводи відповідача стосовно того, що плату за користування земельною ділянкою можливо здійснювати лише у випадку присвоєння їй кадастрового номеру, є необґрунтованими, оскільки у даній справі мова йде про безпідставне використання частини земельної ділянки комунальної форми власності.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали в повному обсязі.

Представники ХМР - Ворожбянова А.М. та Коваль Г.Ю. проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Судова колегія, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наведених нижче підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_5 набула право власності на об'єкти нерухомості, розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності. ОСОБА_5 належним чином не оформила та не зареєструвала речові права на земельну ділянку, не вносила плату за користування нею, внаслідок чого зберегла у себе безпідставно набуте майно - грошові кошти у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою за період з 01 листопада 2016 року по 31 січня 2018 року та в сумі 7 428 882,09 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5:

- на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2016 року, реєстраційний № 1304, належить на праві приватної власності нежитлове приміщення 1-го поверху № 6-8, антресолі № 9-13, загальною площею 435,3 кв.м. в літ. «В-1,В'-1» та нежитлове приміщення № 1, загальною площею 68,4 кв.м. в літ. «Г-1» по АДРЕСА_1 (а.с. 24);

- на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2016 року, реєстраційний № 1101, належить на праві приватної власності нежитлове приміщення 1-го поверху № 1-3, 8, 9, 9а, 10, 10а, І в літ. «А-2-3», загальною площею 157,3 кв.м. по АДРЕСА_1 (зворотній бік а.с. 24);

-на підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 2016 року, реєстраційний № 1203, належить на праві приватної власності нежитлове приміщення першого поверху № 2-:-69; другого поверху № 1-:-36; третього поверху № 1-:-52 в літ. «Б-1-3», загальною площею 11529,1 кв.м. по АДРЕСА_1 (зворотній бік а.с. 25).

28 вересня 2016 року між ОСОБА_5 та публічним акціонерним товариством «Харківський завод металевих конструкцій» (далі - ПАТ «ХЗМК») укладено договір позички № 13, відповідно до умов якого ОСОБА_5 надано у безоплатне користування нежитлові приміщення першого поверху 2-:-69; другого поверху № 1-:-36; третього поверху № 1-:-52 в літ. «Б-1-3», загальною площею 11529,1 кв.м. по АДРЕСА_1 (а.с. 88, 89).

28 вересня 2016 року між ОСОБА_5 та ПАТ «ХЗМК» укладено договір позички № 13/П, відповідно до умов якого ОСОБА_5 надано у безоплатне користування нежитлові приміщення першого поверху № 1-3, 8, 9, 9а, 10, 10а, І в літ. «А-2-3», загальною площею 157,3 кв.м. по АДРЕСА_1 (а.с. 91, 92).

13 жовтня 2016 року між ОСОБА_5 та ПАТ «ХЗМК» укладено договір позички № 16/П, відповідно до умов якого ОСОБА_5 надано у безоплатне користування нежитлові приміщення першого поверху № 6-8, антресолі № 9-13, загальною площею 435,3 кв.м. в літ. «В-1,В'-1» та нежитлове приміщення № 1, загальною площею 68,4 кв.м. в літ. «Г-1» по АДРЕСА_1 (а.с. 94, 95).

28 вересня 2016 року ОСОБА_5 було направлено на ім'я керівника ПАТ «ХЗМК» заяву щодо надання дозволу на погодження меж земельної ділянки (а.с. 121).

ПАТ «ХЗМК» було надано відповідь на дану заяву, з якої вбачається, що рішенням № 1357 виконавчого комітету ХМР депутатів трудящих від 28 листопада 1951 року заводу металевих конструкцій було відведено у постійне користування земельну ділянку у розмірах, які існують на теперішній час. Були складені акти узгодження меж фактичного користування земельною ділянкою. Уся земельна ділянка по її межах огороджена парканом, який належить підприємству. На всій території земельної ділянки знаходяться різні об'єкти, які належать та використовуються виключно заводом металевих конструкцій, в тому числі: забетонована площадка розміром приблизно 1 га, залізнична колія, автомобільні дороги, паркан, лінії електропередач, водопровідна та каналізаційна мережі та інші комунікації, допоміжні споруди, об'єкт цивільної оборони та інше. ОСОБА_5 є власником лише деяких приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_1, а не власником усієї будівлі. Таким чином, вона не має права на оформлення земельної ділянки. Виходячи з наведеного, погодження меж неможливе з огляду на користування ПАТ «ХЗМК» усією земельною ділянкою, виділеною рішенням 1357 виконавчого комітету ХМР депутатів трудящих від 28 листопада 1951 року в розмірі 3,9543 га, яка є сформованою та якій присвоєно кадастровий номер (а.с. 122).

Матеріали справи містять платіжні доручення за жовтень 2016 року - березень 2018 роки, з яких вбачається, що ПАТ «ХЗМК» перераховується до бюджету податок на землю (а.с. 69-98).

Наявність платіжних доручень є належним та допустимим письмовим доказом, який спростовує доводи представника ХМР, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, стосовного того, що ПАТ «ХЗМК» не є суб'єктом плати за земельну ділянку.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням № 1357 виконавчого комітету ХМР депутатів трудящих від 28 листопада 1951 року заводу металевих конструкцій, правонаступником якого є ПАТ «ХЗМК», було відведено в постійне користування земельну ділянку у розмірі 4 га (а.с. 106, 107).

Зазначене рішення є дійсним станом на час розгляду справи, воно не підлягало зміні або скасуванню.

Також матеріали справи містять технічний звіт по інвентаризації земельної ділянки ПАТ «ХЗМК», в якому міститься акт узгодження меж фактичного користування земельною ділянкою та паспорт на ділянку землекористування (а.с. 111-120).

Зважаючи на зазначене, колегія суддів не погоджується з доводами представника ХМР щодо відсутність у ПАТ «ХЗМК» права на земельну ділянку та стосовно того, що завод не є користувачем земельної ділянки.

З дослідження вищенаведених письмових доказів безспірно вбачається, що ПАТ «ХЗМК» на підставі рішенням № 1357 виконавчого комітету ХМР депутатів трудящих від 28 листопада 1951 року належить право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Представником ХМР під час подачі до суду позову необґрунтовано не взято до уваги того факту, що саме органами місцевого самоврядування було відведено ПАТ «ХЗМК» земельну ділянку та надано право користування нею на підставі відповідного рішення.

Так, рішенням Конституційного Суду України у справі № 7рп/2009 від 16 квітня 2009 року встановлено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їх існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Представником позивача не було надано будь-яких доказів, що свідчать про зміну чи припинення реалізації ПАТ «ХЗМК» права користування наданою земельною ділянкою по АДРЕСА_1, за згодою останнього.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу є власником нежитлового приміщення 1-го поверху № 6-8, антресолі № 9-13, загальною площею 435,3 кв.м. в літ. «В-1,В'-1», нежитлового приміщення № 1, загальною площею 68,4 кв.м. в літ. «Г-1», нежитлового приміщення 1-го поверху № 1-3, 8, 9, 9а, 10, 10а, І в літ. «А-2-3», загальною площею 157,3 кв.м., нежитлового приміщення першого поверху № 2-:-69; другого поверху № 1-:-36; третього поверху № 1-:-52 в літ. «Б-1-3», загальною площею 11529,1 кв.м. по АДРЕСА_1.

Проте, судом першої інстанції не було взято до уваги та надано належної правової оцінки тому факту, що ОСОБА_5 не є власником всіх будівель, в яких розташовані зазначені приміщення, та ПАТ «ХЗМК» є платником земельного податку за земельну ділянку, на якій розташовані в тому числі й приміщення ОСОБА_5, що призвело до здійснення помилкового висновку щодо обґрунтованості вимог позивача.

Відповідно до ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї.

Статтею 269 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв).

Відповідно до п. 14.1.73 ст. 73 Податкового кодексу України землекористувачі - юридичні та фізичні особи, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до змісту ст.ст. 116, 118 ЗК України правовою підставою набуття права власності та права користування на землю є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

ХМР не приймалося рішення про передачу у власність або користування ОСОБА_5 земельної ділянки, що розташована під будівлями, в яких розміщені належні їй на праві власності приміщення.

Укладені ОСОБА_5 договори купівлі-продажу вказаних приміщень та перехід до неї права власності на них не тягне за собою автоматичного переходу права користування земельної ділянкою, розташованою під будівлями, в яких розміщені належні останній на праві власності приміщення, оскільки вона отримала право власності лише на частину цих будівель. Право користування частиною земельної ділянки підлягає оформленню у встановленому законом порядку. Матеріали справи свідчать про наявність наміру ОСОБА_5 оформлення у встановленому законом порядку права користування земельною ділянкою. Проте, у разі набуття права власності на окремі приміщення в будівлях та спорудах, власник даних приміщень має можливість оформити право користування земельною ділянкою лише у разі відмови діючого землекористувача - власника будівель та споруд від частини земельної ділянки на користь власника окремих приміщень. ПАТ «ХЗМК» відмовлено ОСОБА_5 у уступці частини земельної ділянки, про що свідчить вищезазначена відповідь на відповідну заяву останньої.

Даний висновок підтверджується роз'ясненнями, що містяться в п. 2.2.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до яких реєстрація права власності на будівлю і споруду автоматично не тягне переходу права користування земельною ділянкою під нею, оскільки в наведених вище нормах цивільного та земельного законодавства йдеться про перехід права власності на землю при переході права власності на об'єкт нерухомості на підставі договору відчуження. Отже, правочини, що тягнуть перехід права власності на об'єкт нерухомості, водночас є лише підставою для переходу права на землю; оформлення такого права здійснюється у встановленому законом порядку.

Судом першої інстанції не було взято до уваги та надано належної правової оцінки тому факту, що жодною нормою права не врегульовано перехід права власності або користування земельною ділянкою власником частини приміщень в будівлях. Законодавством передбачено лише право власника будівлі в цілому на оформлення у встановленому законом порядку права на земельну ділянку, що розташована під відповідною будівлею. Виникнення права власності на частину приміщень в об'єкті нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності на земельну ділянку, зважаючи на що в діях ОСОБА_5 відсутня неправомірна поведінка і вина.

Відповідно до правовідносин, що виникли між сторонами даного цивільного спору, при відсутності законодавчо закріпленого порядку виконання зобов'язання щодо переоформлення прав на земельну ділянку, від суб'єкта землекористування не можна вимагати виконання вказаного обов'язку невизначеним законом способом.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав у суду першої інстанції для задоволення позову з застосуванням ст.ст. 1212, 1213 та 1214 ЦК України.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до пункту 14.1.147 Податкового кодексу України плата за землю включає в себе дві категорії платежів: земельний податок - обов'язків платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійні землекористувачі (пункт 14.1.72 ПКУ); орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності. Її орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пункт 14.1.136 ПКУ).

Орендар земельної ділянки державної або комунальної власності сплачує орендну плату до моменту втрати чинності або розірвання договору оренди землі. Власник будівлі сплачує земельний податок з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно відповідно до пункту 287.6 Податкового кодексу України. Податок на землю повинен сплачуватися до моменту укладання власником нерухомості договору оренди землі.

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 не було укладено з органами місцевого самоврядування договору оренди, а ПАТ «ХЗМК» є користувачем земельної ділянки та сплачує земельний податок, задоволення судом першої інстанції даного позову спричиняє подвійну плату за землю, що є неприпустимим.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Колегія суддів ухвалює нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ХМР до ОСОБА_5 про стягнення суми відмовляє.

Колегія суддів, ухвалюючи нове судове рішення, виходить з того, що ОСОБА_5 не набула право на грошові кошти, які повинна була сплатити на користь ХМР за користування земельною ділянкою, оскільки фактичне користування як приміщеннями, так і земельною ділянкою, здійснювало ПАТ «ХЗМК» на законних підставах.

У встановленому законом порядку ПАТ «ХЗМК» здійснив сплату податку на землю площею 3,8988 га, на якій розташовані нежитлові приміщення, частина з яких належить відповідачу.

Отже, за даних обставин, у ОСОБА_5 не виникло обов'язку щодо оплати орендної плати за користування земельної ділянкою.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку виникли правовідносини між ОСОБА_5 та ПАТ «ХЗМК», а не між ОСОБА_5 та

ХМР.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 141 Цпк України у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, колегія суддів не стягує з ОСОБА_5 судовий збір.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.3,4 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Харківської міської ради до ОСОБА_5 про стягнення суми - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Постанову складено "12" лютого 2019 року.

Головуючий суддя: Судді:А.І. Колтунова С.С.Кругова Н.П.Пилипчук