П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року місто Київ

справа № 362/401/18

провадження №22-ц/824/6296/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Кравець В.А., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Вегерою Андрієм Анатолійовичем,

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Кравченко Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на земельні ділянки.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1993 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2014 року.

За період шлюбу в 1998 році нею за запозичені кошти була придбана земельна ділянка, що знаходиться в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,150 га на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу Київської області Москалюк ВМ., та зареєстрованого в реєстрі за № 204110. Крім того, в 2003 році вона придбала також за запозичені кошти земельну ділянку, що знаходиться на території Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області, площею 0,18 га на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу Київської області Іванніковою О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 3492.

11 вересня 2017 року державним реєстратором Васильківської районної державної адміністрації Київської області Галай К.В. проведену державну реєстрацію права власності за позивачем на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,1818 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Отримані у борг у ОСОБА_3 в 2003 році грошові кошти в сумі 13000 грн. вона повернула 10 грудня 2016 року. Крім того, 26 грудня 2016 року вона повернула борг ОСОБА_4 в сумі 1800 грн., які отримала 1 вересня 1998 року.

Вважає, що грошові кошти в загальному розмірі 14800 грн., отримані у власність від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі розписки від 1 вересня 1998 року та договору позики від 16 жовтня 2003 року відповідно, для придбання земельних ділянок по АДРЕСА_1 для власних потреб, є її особистими грошовими коштами.

Придбані нею за особисті кошти земельні ділянки для власних потреб, в силу приписів п.3 ч.1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю.

Оскільки відповідачем не визнається її право особистої приватної власності на земельні ділянки, тому вона змушена з таким позовом звернутися до суду.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Вегера А.А. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Зокрема, посилався на те, що предметом позову у цій справі є придбання позивачем майна за її особисті кошти, без участі другого члена подружжя, але судом в порушення ст.ст.77,89 ЦПК України не надано жодної оцінки обставинам, що є предметом доказування у цій справі, а саме, що відповідачем не надавалась згода позивачці на придбання земельної ділянки № 1 в інтересах сім`ї, що така земельна ділянка не використовувалась спільно колишнім подружжям, що на момент укладення договору від 8 вересня 1998 року відповідач не мав будь-яких джерел доходу, а земельна ділянка №1 була придбана виключно за особисті кошти позивача для власних потреб. Судом першої інстанції не було надано оцінки доводам та аргументам щодо придбання позивачем земельної ділянки № 2 виключно для власних потреб за власні кошти, без згоди та участі відповідача.

Судом також не враховані, що кошти отримані одним із подружжя в особисту власність на підставі договору позики, які були повернуті після розірвання шлюбу, без участі одного із подружжя, не є доходом, а є виключно власністю позичальника та не були використані в інтересах сім`ї, у зв`язку з чим майно придбане за кошти отримані в позику не вважаються об`єктом права спільної сумісної власності у розумінні ч.2 ст.61 СК України.

Також, на думку апелянта, є необґрунтованим висновки суду щодо недоведеності позивачем відповідності земельної ділянки № 2, як предмету позову, земельній ділянці, що зазначена у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 20 жовтня 2003 року, враховуючи «відмінність адреси».

Правом на подання відзиву відповідач не скористався,

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.112), причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 - Вегера А.А. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 28 серпня 1993 року між сторонами було укладено шлюб, який був розірваний на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2014 року.

Відповідно до договору від 8 вересня 1998 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , остання купила земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 1751 грн.60 коп., відповідно до п.9Договору, зміст ст.22 КпШС України роз`ясненою

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20 жовтня 2003 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_7 Земельну ділянку площею 0,18 га, розташовану на території Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області. Продаж земельної ділянки відбувся за ціною 12348 грн. Право власності на земельну ділянку зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 6 вересня 2017 року.

Відповідно до наданих позивачем копій розписок, позивач ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в позику в розмірі 1800грн. для придбання земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_2 , для власних потреб. За домовленістю кошти зобов`язується повернути в семиденний строк з дня пред`явлення вимог про їх повернення, але не раніше 30 грудня 1999 року.

Також, відповідно до наданої копії договору позики від 16 жовтня 2013 року ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_3 13000 грн. для придбання земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_3 для власних потреб. Позику зобов`язується повернути в семиденний строк з дня пред`явлення вимоги про їх повернення, але не раніше 1 лютого 2004 року.

Відповідно до наданих позивачем копій розписок, ОСОБА_1 повернула борг ОСОБА_3 . - 10 грудня 2016 року, а ОСОБА_4 - 26 грудня 2016 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано беззаперечних належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що саме кошти, отримані за договором позики, були використані для придбання земельних ділянок.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 були укладені два договори купівлі-продажу земельної ділянки, а саме: 8 вересня 1998 року договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_2 , площею 0,150 га, з цільовим призначенням - для будівництва, обслуговування житлового будинку, та 20 жовтня 2003 року договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,18 га, що знаходиться на території Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку. Земельні ділянки були придбані за 1751 грн. та 12348 грн. відповідно.

В період придбання обох земельних ділянок ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

Предметом спору у цій справі є земельні ділянки, придбані у період шлюбу, предметом доказування у цій справі є джерело походження коштів, за які були придбані спірні земельні ділянки.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з п.1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК, тобто з 1 січня 2004 року.

Земельні ділянки придбані до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судом необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що земельні ділянки були придбані нею, за її особисті кошти, які нею особисто були отримані в борг, використані нею особисто на придбання спірних земельних ділянок, і борг нею повернутий за рахунок її власних коштів після розірвання шлюбу з ОСОБА_2

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження придбання земельних ділянок за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 стороною позивача, у передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано.

Придбання земельних ділянок у період шлюбу навіть за запозичені кошти не дає підстав уважати, що ці кошти використані не в інтересах сім`ї, що майно, придбане за ці кошти, є особистою приватно власністю ОСОБА_1 , на ім`я якої ці ділянки оформлені.

Сам по собі факт зазначення у розписці та договорі позики про те, що кошти отримуються в борг для придбання земельних ділянок не є належним доказом на підтвердження використання цих коштів на придбання спірних земельних ділянок.

Оскільки позивачем не доведено, що земельні ділянки були придбані за її особисті кошти, що в даному випадку мала довести саме позивач, посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем не наддавалась згода на придбання позивачем земельної ділянки в інтересах сім`ї, що земельні ділянки не використовувалися спільно колишнім подружжям, що на момент 198 року відповідач не мав будь-яких джерел доходу, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ці обставини не впливають на вирішення тих вимог, з якими звернулася позивачка.

Укладення одним із подружжя договорів про придбання майна не потребувало згоди іншого подружжя (ст.23 КпШС України), а тому відсутність такої згоди не може свідчити про те, що майно придбавалося не в інтересах сім`ї.

Не є належним доказом на підтвердження факту належності майна одному із подружжю і факт не використання цього майна подружжям спільно.

Установивши, що земельні ділянки придбані у період шлюбу, позивачем не надано належних а допустимих доказів на підтвердження того, що земельні ділянки придбані за її особисті кошти, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для визнання спірних земельних ділянок особистою приватною власністю позивачки ОСОБА_1 відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на необґрунтованість висновків суду щодо недоведеності позивачем відповідності земельної ділянки № 2, як предмету позову, земельній ділянці, що зазначена у договорі купівлі-продажу від 20 жовтня 2003 року, враховуючи «відмінність адреси», не заслуговують на увагу, оскільки такі висновки суду не впливають на основний висновок про відсутність підстав для визнання земельних ділянок особистою приватною власністю позивача.

Разом з тим, слід зазначити, що при вирішенні даної справи, суд першої інстанції помилково керувався нормами СК України, вирішуючи спір щодо земельної ділянки, придбаної в 2003 році, оскільки Сімейний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Але, враховуючи встановлені судом обставини, хоча і при застосуванні неналежних положень СК України замість положень КпШС України, суд вірно вирішив справу по суті, а тому підстави для зміни або скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Вегерою Андрієм Анатолійовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17 травня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: В.А. Кравець

А.М. Стрижеус