Справа № 344/350/19
Провадження № 22-ц/4808/920/19
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Фединяк
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Турів О.М.

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій, бездіяльності та рішень державних виконавців Каліфіцького А.С., Валовіна О.В. , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року, постановлене суддею Бородовським С.О. у м. Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з скаргою про визнання неправомірними дій, бездіяльності та рішень державних виконавців Каліфіцького А.С., Валовіна О . В.

Скарга мотивована тим, що за заявою стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про примусове виконання виконавчого листа, виданого Івано-Франківським міським судом від 03 грудня 2010 року по виконавчому провадженні № державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Каліфіцьким А.С. винесено постанову про опис та арешт майна від 12 квітня 2018 року. За змістом постанови про поновлення вчинення виконавчих дій від 20 листопада 2018 року у виконавчому провадженні № головний державний виконавець поновив вчинення виконавчих дій, які були зупинені 28 липня 2016 року згідно винесеної державним виконавцем постановою про зупинення вчинення виконавчих дій. Таким чином постанова про опис та арешт майна винесена в період, коли виконавче провадження було зупинено. Державним виконавцем в порушення вимог ст.ст. 18,19 ЗУ «Про виконавче провадження» не надіслано ОСОБА_1 копію оскаржуваної постанови. Вказує, що із наявних у матеріалах виконавчого провадження документів вбачається, що постанови про арешт і вилучення (списання коштів) з рахунків боржника не прийнято, дій, пов`язаних із проведенням стягнення на кошти боржника, державним виконавцем не виконано, що свідчить про передчасність винесення оскаржуваної постанови. Вказує, що згідно постанови про відкриття виконавчого провадження №26260063 від 19 квітня 2011 року, державний виконавець Валовін О.В. відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого документу про звернення стягнення з ОСОБА_1 . Отже, станом на 03 жовтня 2011 року, тобто на день відкриття виконавчого провадження № 29353983 знаходилось вже виконавче провадження, а тому таке виконавче провадження повинно було об`єднане у єдине виконавче провадження відповідною постановою державного виконавця, що не було зроблено. Просить суд визнати незаконними дії державного виконавця щодо опису та арешту майна, скасувати постанову про опис та арешт майна від 12/04/2018 у виконавчому провадженні №29353983, визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Валовіна О.В. щодо не надіслання копії постанови про відкриття виконавче провадження №29353983 від 03 жовтня 2011 року, не проведення перевірки наявності інших виконавчих проваджень, не ухваленні постанови про об?єднання виконавчих проваджень, скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №29353983 від 03/10/2011.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії, бездіяльність, рішення державних виконавців Каліфіцького А.С., Валовіна О.В. відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що арешт майна боржника здійснюється у певній черговості (послідовності), що передбачено ст.ст. 48,50,56 Закону України «Про виконавче провадження». У матеріалах виконавчого провадження №293535983 відсутні докази, що державним виконавцем дотримано порядок вчинення виконавчої дії, яка полягає у арешті і опису нерухомого майна. Стягнення на нерухоме майно звертається за відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна з додержанням вимог ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, відсутні будь-які відомості про осіб, які повинні були бути залучені в обов`язковому порядку, як поняті до вчинення виконавчої дії, пов`язаної із описом і арештом майна. В оскаржуваній постанові відсутнє посилання на докази того, що державний виконавець здійснював перевірку належності майна боржнику на праві власності, а також перевірку, чи перебуває це майно під арештом. Вказує, що на день відкриття виконавчого провадження державним виконавцем не винесено постанову про здійснення виконавчого провадження в рамках зведеного, що свідчить про відсутність перевірки державним виконавцем даних у автоматизованій системі виконавчих проваджень в порушень вимог ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження».

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що скаржниці було відомо про її боргові зобов?язання, які вона самостійно і добровільно не виконала. При цьому скаржниці було відомо про триваюче виконавче провадження щодо неї, оскільки державним виконавцем доведено, що скаржницю неодноразово повідомлялось про вчинення виконавчих дій у відповідному виконавчому провадженні. Тому негативні наслідки не здійснення скаржницею її прав, уникнення нею від виконання її обов?язків повністю покладаються на скаржницю. Крім того, законом надано право державному виконавцеві на розшук майна боржника або проведення перевірки його майнового стану в період зупинення виконавчого провадження. Після виявлення майна виконавець зобов?язаний здійснити його арешт. Отже скаржницею та її представником не доведено незаконності дій державного виконавця, а надані ними пояснення в скарзі та у судовому засіданні суперечать правовому регулюванню зазначених відносин. Таким чином відсутні правові підстави для визнання дій державного виконавця щодо опису та арешту майна незаконними, скасуванні постанови про опис та арешт майна від 12/04/2018 у виконавчому провадженні №29353983, визнання незаконною бездіяльності державного виконавця Валовіна О.В. щодо не надіслання копії постанови про відкриття виконавчого провадження №29353983 від 03/10/2011, не проведення перевірки наявності інших виконавчих проваджень, не ухваленні постанови про об?єднання виконавчих проваджень, скасуванні постанови про відкриття виконавчого провадження №29353983 від 03/10/2011.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2010 року позов ПАТ « Райфайзен банк Аваль» задоволено, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райфайзен банк Аваль» 866 929,27 грн. загальної заборгованості за кредитним договором №014/0031//82/82982 від 31 жовтня 2007 року та кредитним договором №010/14-10/437 G98 від 28 серпня 2008 року, укладеними між ВАТ « Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 , 1700,00 грн судового збору і 120,00 грн витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

03 жовтня 2011 на виконання вказаного судового рішення Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист про стягнення солідарно з скаржника та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» 866929,27 гривень заборгованості за кредитним договором від 31/10/2007.

03 жовтня 2011 року постановою відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2-1951 від 19 вересня 2011.

20 листопада 2018 року постановою поновлено виконавчі дій за виконавчим листом №2-1951

25 вересня 2017 року ухвалено постанову про арешт та опис автомобіля «Ніссан Тііда» 2008 року випуску, чорного кольору ДНЗ: НОМЕР_1 та вказано на номер кузова. При проведенні виконавчої дії присутній ОСОБА_7 .

19 квітня 2011 року на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Галицького районного нотаріального округу Чіпко Н.З. відкрито виконавче провадження на домоволодіння в с. Угринів, що належить скаржниці та земельну ділянку, що належить ОСОБА_6 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16 листопада 2018 року замінено сторону у виконавчих провадженнях з виконання виконавчих листів №2-1951/2010, виданих 19.09.2011 року Івано-Франківським міським судом відносно боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_6 а саме замінено у виконавчих провадженнях №№ 29355487, 29353983 з примусового виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 03.12.2010 року у справі №2-1951/2010 стягувача з ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» на ОСОБА_8

26 грудня 2018 року представник ОСОБА_1 адвокат Розганюк Т.Є. ознайомилась з матеріалами виконавчого провадження від 03.11.2011 року щодо виконання рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2010 року, яким стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райфайзен банк Аваль» 866 929,27 грн. загальної заборгованості за кредитним договором №014/0031//82/82982 від 31 жовтня 2007 року та кредитним договором №010/14-10/437 G98 від 28 серпня 2008 року, укладеними між ВАТ « Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 , 1700,00 грн. судового збору і 120,00 грн. витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин були врегульованіЗаконом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного на час виконання рішень) та Із змінами і доповненнями, внесеними

Законами України від 3 листопада 2016 року N 1730-VIII.

Права і обов`язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом цієї норми державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.

Підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження є, зокрема, заява стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частина перша статті 19 цього Закону).

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

У частині п`ятій статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не було відомо про виконавче провадження від 03.11.2011 року щодо виконання рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2010 року, яким стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райфайзен банк Аваль» 866 929,27 грн. загальної заборгованості за кредитним договором №014/0031//82/82982 від 31 жовтня 2007 року та кредитним договором №010/14-10/437 G98 від 28 серпня 2008 року, укладеними між ВАТ « Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 , 1700,00 грн. судового збору і 120,00 грн. витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи та постановою про опис та арешт майна від 12 квітня 2018 року, яка на її думку винесена з порушенням порядку, встановленого ст.ст. 18,19 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки спростовуються заявою її представника адвоката Розганюк Т.Є. від 26 грудня 2018 року про ознайомилення з матеріалами виконавчого провадження (а.с.8).

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України ОСОБА_1 не доведено у судовому засіданні, що нею як боржником, вищевказане рішення суду може бути виконано за рахунок інших коштів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складений 20 вересня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський