Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1617/18 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В. Б.
Категорія 44 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2019 року під головуванням судді Мозгового В.Б.

у цивільній справі №285/1617/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третя особа: орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради, про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своїм майном, -

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом. Просила усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй майном шляхом виселення відповідачів з житлового будинку №2 по вулиці Ціолковського в місті Новограді-Волинському Житомирської області. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона є власником зазначеного вище будинку на підставі договору дарування від 09.02.2018 року. В будинку з дозволу попереднього власника з 2012 року зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_4 разом з дружиною - відповідачкою ОСОБА_5, яка там проживає без реєстрації, та неповнолітніми дітьми. Діти були зареєстровані в будинку вже після укладання договору дарування. В добровільному порядку звільнити житло відповідачі не бажають. Тому, керуючись ст.391 Цивільного кодексу України та посилаючись на те, що відповідачі не є членами її сімї і в добровільному порядку виселитися і знятися з реєстрації з будинку не бажають, чим створюють перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні належним їй на праві власності майном, просила задовольнити позов.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути судові витрати, повязані зі сплатою судового збору. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване. Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачі не є членами її сімї, а їх право користування будинком було похідним від права колишнього власника будинку ОСОБА_8, яка подарувала будинок їй. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в обґрунтування позову позивачка послалась на статті 383,386,391 ЦК України та не врахував, що вона як власник будинку заперечує проти проживання відповідачів у спірному будинку. Відповідач ОСОБА_4, хоча і є її рідним братом, однак не є членом її сімї у розумінні положень ч.1 ст.6 СК України, як і двоє його малолітніх дітей та дружина, яка у спірному будинку не зареєстрована. Місцем реєстрації останньої є квартира АДРЕСА_1. Висновок суду першої інстанції про те, що право власності на весь будинок було отримано попереднім власником ОСОБА_8 внаслідок відмови відповідача ОСОБА_4 від спадкування своєї частки в будинку на користь матері, є помилковим, необґрунтованим і окрім пояснень самого відповідача ОСОБА_4 не підтверджений жодним належним доказом. Так, відповідно до копії паспорта відповідача ОСОБА_4, який знаходиться в матеріалах справи, останній в період з 29.05.2003 р. по 30.11.2012 року був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, де і проживав. Батько сторін ОСОБА_9 на день смерті, тобто станом на 27.09.2006 р., був зареєстрований і проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 А. Вказані обставини підтверджуються копіями свідоцтва про смерть ОСОБА_9 та будинковою книгою.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 є рідними братом та сестрою, що сторонами не заперечувалось.

09 лютого 2018 року ОСОБА_8, яка є матірю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, подарувала позивачці ОСОБА_3 будинок по вулиці Ціолковського, 2а в місті Новограді-Волинському Житомирської області, та продовжує ним користуватися після його відчуження (а.с.7).

Зазначений будинок ОСОБА_8 отримала у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Новоград-Волинською державною нотаріальною конторою 25.03.2008 року.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 17 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради та приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про визнання договору дарування недійсним відмовлено повністю (а.с.102,103).

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований в будинку з 01.12.2012 року. Також в цьому будинку з дня народження проживають малолітні діти відповідачів, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, які зареєстровані в ньому після укладання договору дарування (09.02.2018), а саме з 26.03.2018 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони перебувають у родинних стосунках, реєстрація відповідачів у спірному житлі проведена правомірно, іншого житла відповідачі не мають, а також те, що мати сторін набула право на спірний будинок у звязку з відмовою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від права на спадщину на частку, як спадкодавці першої черги після смерті батька.

Проте, погодитися з висновками суду неможливо, зважаючи на наступне.

Згідно з положеннями ст.ст.55,124 Конституції України, ст.16 Цивільного кодексу України та ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одним із визначених ч.2 ст.16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Зазначена правова позиція також висловлена Верховним судом України від час розгляду справи № 6-158цс14.

При цьому, перебування сторін у родинних стосунках не дає підстав вважати, що вони є членами однієї сім»ї, оскільки разом не проживають і не проживали.

Висновки суду про відмову відповідача від прийняття спадщини на користь матері нічим не підтверджені.

Сама по собі реєстрація відповідача та дітей у спірному жилому приміщенні не свідчить про набуття ним права власності на це житло.

За наведених обставин проживання відповідачів у спірному житловому будинку чинить перешкоди у вільному розпорядженні ним його власником. А тому позов про усунення перешкод у користуванні належним позивачці на підставі дійсного нотаріально посвідченого договору дарування підлягає задоволенню.

У зв»язку з наведеним та відповідно до положень п.3 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2019 року скасувати, ухваливши нове.

Позов задоволити. Виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з житлового будинку №2 по вулиці Ціолковського в місті Новограді-Волинському Житомирської області.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 881 грн. з кожного на користь ОСОБА_3 понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий судді

Повний текст постанови складений 12.04.2019 року.