Номер провадження 2/754/3821/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Луніна А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.09.2014 року, від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Протягом останнього часу сімейне життя у них поступово погіршувалося, що призвело фактичного припинення шлюбно-сімейних стосунків. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.10.2018 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дитини, але дане судове рішення не виконується, позивачка самостійно здійснює догляд дитини та її утримання. На даний час дитина проживає разом з матір'ю. Враховуючи те, що для виїзду дитини за кордон необхідно отримувати відповідні дозволи з боку відповідача, що може бути ускладнено, позивачка вважає за необхідне визначити місце проживання дитини разом з нею. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд розірвати укладений між сторонами шлюб, а також визначити місце проживання дитини разом з нею.

22.03.2019 року до суду надійшов Відзив відповідача на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідач не заперечує проти задоволення позову у частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, проте просить зменшити розмір правничої допомоги, оскільки позивачкою не надано на підтвердження таких розрахунків доказів.

У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, при цьому просив зменшити розмір правничої допомоги з урахуванням тих заперечень, що викладені у Відзиві.

Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та висновок Служби у справах дітей, просив прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства.

Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, представника третьої особи, вивчивши письмові матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24 вересня 2014 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2404, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

У період шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Судом встановлено, що останнім часом сторони однією сім"єю не проживають, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини між ними припинені.

Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з?ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім?ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з?ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення.

Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, той факт, що сім'ю зберегти неможливо, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 про розірвання шлюбу є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дитини, то слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що після того, як сторони стали проживати окремо, неповнолітня ОСОБА_5 постійно проживає разом із своєю матір"ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується відповідними довідками.

Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно Висновку Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 04.04.2019 року № 101-2952/03 Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, не заперечує проти визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_5 разом із матір"ю ОСОБА_4 на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини.

Вирішуючи вимоги кожної із сторін суд враховує наступні вимоги закону.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини ОСОБА_5 у даний час необхідно, виходячи з прив'язаності дитини до одного з батьків, враховуючи її вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує, що дитина постійно проживають разом з матір"ю.

В той же час судом встановлено, що позивачка має постійне місце роботи, стабільний заробіток, будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дітей разом з позивачкою може зашкодити інтересам дітей, в ході розгляду справи не здобуто.

Крім того, Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Суд, дослідивши всі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_5 повинно бути визначено місце проживання її матері ОСОБА_4

З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що позов у частині визначення місця проживання дитини разом з матір"ю підлягає задоволенню.

Що стосується стягнення витрат позивачки на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, адвокат ОСОБА_1, який діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, надавав правничу допомогу позивачці ОСОБА_4 на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги № 07-12 цс/18 від 07.12.2018 року.

На виконання вказаного Договору адвокатом було складено Акт № 1 здачі-приймання виконаних робіт та наданих послуг за Договором від 19.02.2019 року та Акт № 2 здачі-приймання виконаних робіт та наданих послуг за Договором від 04.04.2019 року.

Так, відповідно до вказаних актів вартість наданої правничої допомоги становить 9830, 00 грн., що були сплачені позивачкою у повному обсязі, що підтверджується відповідними квитанціями від 08.12.2018 року та від 04.04.2019 року.

Під час розгляду справи стороною відповідача було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Клопотання мотивоване тим, що позивачкою та її представником не надано суду доказів понесених витрат, відповідний розрахунок та акти виконаних робіт, що є підставою для зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Але слід зазначити, що представником позивача в установленому законом порядку були надані всі підтверджуючі документи щодо понесених позивачкою витрат, Акти виконаних робіт, детальний опис виконаних робіт, а тому суд вважає, що підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу немає.

Зважаючи на вимоги діючого законодавства, оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі 9830, 00 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягнення витрати по сплаті судового збору у розмірі 1409, 60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 110, 112, 150, 157, 160, 161, 162 Сімейного Кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, зареєстрований 24 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2404, розірвати.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір"ю ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу у розмірі 9830, 00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1409, 60 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивачка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1.

Відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса реєстрації: АДРЕСА_2, адреса проживання: АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_2.

Третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, адреса: м. Київ, вул.О.Кошиця, 11.

Повний текст рішення виготовлений 19 квітня 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська