Ухвала

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 760/4725/17-ц

провадження № 61-39св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Невмержицький Віталій Іванович ,

відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Невмержицького Віталія Івановича, на постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - ОСОБА_5, про скасування державної реєстрації та запису про передачу права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у складі судді Шереметьєвої Л. А. від 19 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме: реєстрацію права власності та запису про передачу права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,60 кв. м, житловою 29,50 кв. м, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31674455 від 03 жовтня 2016 року, та скасування запису про право власності № 16693850, внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О.

Стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 640,00 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір між банком та позивачем був укладений в іноземній валюті, загальна площа квартири, переданої в іпотеку на забезпечення кредитного зобов`язання, не перевищує 140 кв. м та вона є єдиним постійним місцем проживання позивача, що є підставою для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також суд зазначив, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року стягнуто з позивача та поручителів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк заборгованість за кредитним договором від 12 листопада 2004 року у загальному розмірі 16 647,99 дол. США. 11 жовтня 2016 року ОСОБА_1 майже в повному обсязі виконав зазначене рішення суду, сплативши на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 11 600 дол. США та судовий збір у розмірі 7 930 грн, тому звернення стягнення на предмет іпотеки є подвійним притягненням позивача до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що суперечить статті 61 Конституції України.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року скасовано.

У задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 960,00 грн.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив із того, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснена за згодою ОСОБА_1 , що висловлена у пункті 28 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Разом з тим наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством, тому застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Отже, рішення про реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства та не підлягає скасуванню з підстав, викладених у позові.

У січні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Невмержицький В. І., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що у цьому випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Згідно з статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Згідно з статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Аналіз змісту статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц (провадження № 61-155св17), ухваленій Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16-ц (провадження № 61-30624св18).

Прикладом наявності протилежних за змістом правових висновків у рішеннях Верховного Суду є постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17 (провадження № 61-29771св18), ухвалена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати

У вказаному судовому рішенні Верховний Суд зазначив, щозвернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Аналіз викладених правових висновків у наведених прикладах свідчить про існування різного підходу до вирішення схожих справ, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду подібних спорів Верховним Судом.

У зв`язку з чим ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року справу № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874св18) за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни, третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки, зобов`язання вчинити певні дії передано на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Оскільки справа № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874св18) за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни, третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки, зобов`язання вчинити певні дії передана на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_5 , про скасування державної реєстрації та запису про передачу права власності на предмет іпотекидо закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874св18) за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни, третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк