ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/179/19 Справа № 210/1666/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В.Є. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/1666/14-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державний вищий навчальний заклад «Криворізький державний національний університет»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника адвоката Верхуші Ярослава Олександровича на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 12 липня 2018 року, яке ухвалено суддею Сільченком В.Є. о 14 годині 04 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 липня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року Державний вищий навчальний заклад " Криворізький національний університет " (надалі - ДВНЗ «Криворізький національний університет»), який з 07 вересня 2016 року перейменовано на Державний вищий навчальний заклад "Криворізький державний педагогічний університет" (т. 2 а.с. 10), а з 14 лютого 2019 року - у Криворізький державний педагогічний університет (т.4 а.с. 38-40), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява обґрунтована тим, що 25 серпня 2013 року між ДВНЗ «Криворізький національний університет» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання місця проживання у гуртожитку №525 від 25.08.2013 року, на підставі якого ОСОБА_1 було видано ордер на проживання у гуртожитку №525 від 25 серпня 2013 року, як студенту денної форми навчання.

Наказом №1186-с від 12 грудня 2013 року ОСОБА_1відраховано з контингенту студентів, а за положеннями ст. 132 ЖК України особи, які вчились в навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з навчанням.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за цією адресою.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 24 квітня 2017 року позовна заява ДВНЗ «Криворізький національний університет» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку залишена без розгляду (т. 2 а.с. 38а).

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ДВНЗ «Криворізький національний університет», третя особа Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради про визнання недостовірної причини відрахування з учбового закладу ДВНЗ «Криворізький національний університет», визнання наказу про відрахування незаконним, відновлення порушеного права на освіту і про захист честі, гідності, ділової репутації.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 неодноразово змінював, уточнював та доповнював позовні вимоги.

Згідно позову від 20.08.2015 року позивач суд просив:

1.Визнати причину відрахування з ДВНЗ «Криворізький національний університет» недостовірною.

2.Визнати наказ про відрахування незаконним на підставі того, що його аргументовано недостовірною причиною.

3.Зобов'язати відповідача скасувати наказ про відрахування, як незаконний.

4.Відмовити позивачу в його позові (первинному).

5.Судові витрати покласти на позивача (первинного).

6.За рахунок позивача (за первинним позовом) компенсувати йому понесені витрати на судочинство.

7.Розглядати позов в порядку КАС України.

Згідно «Доповнення до зустрічного позову від 20.08.2015 року» (т.1 а.с.248-249), від 19.12.2016 року позивач доповнив зустрічний позов у первинній редакції (т.1 а.с.150-151) наступними вимогами:

8.Зобов'язати відповідача ДВНЗ «Криворізький державний педагогічний університет» видати наказ, яким поновити його в якості студента денної форми навчання.

9.Допустити рішення до негайного виконання в частині п.8 позовних вимог.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 07.03.2017 року (т.2, а.с.3), останній просив поданий ним додатковий зустрічний позов від 23.06.2016 року (т.1 а.с.220-228) залишити у справі, а відомості, викладені у ньому, врахувати при винесенні рішення. Інші два подані позови розглядати в порядку ЦПК України.

Ухвалою суду від 07.03.2017 року (т.2, а.с.5-6) вказану заяву задоволено. Зустрічні позови від 20.08.2015 року та 19.12.2016 року залишено в провадженні суду для розгляду.

Додатковий зустрічний позов від 23.06.2016 року (т.1 а.с.220-228) залишено у справі у якості письмових пояснень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 було незаконно відраховано зі складу студентів за подання недостовірних відомостей про здобуту раніше освіту, чим порушено право позивача на освіту.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 12 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник Верхуша Я.О. просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, застосувавши аналогію закону - КЗПП України; визнати незаконним не розгляд судом першої інстанції зустрічного позову ОСОБА_1, викладеного у тих заявах, які подавалися ним до 15 січня 2018 року, та направити ці вимоги на новий розгляд до суду першої інстанції, в порядку п. 8 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, скасувати свою постанову щодо втрати ОСОБА_1 права на подання уточненого позову, визнати незаконною відмову у розгляді або не розгляді його позовних заяв від 19 лютого 2018 року, 26 березня 2018 року та передати нерозглянуті вимоги до суду першої інстанції для розгляду у новому складі, визнати висновки судді Сільченка В.Є. щодо відсутності ОСОБА_1 у судовому засіданні 15.01.2018 року без поважних причин передчасними, визнати висновки судді Сільченка В.Є. щодо відсутності адвоката Верхуші Я.А. у судовому засіданні 10.06.2018 року без поважних причин передчасними, визнати незаконними ряд процесуальних дій судді першої інстанції та визнати, що суддя Сільченко В.Є. підлягав відводу, у зв'язку з чим просив визнати невірним рішення судді Ступака С.В. про відхилення відводу судді Сільченку В.Є.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем не доведено та навіть не надано суду доказів про те, які саме недостовірні дані були надані ОСОБА_1 при вступі до університету. При цьому, ОСОБА_1 подавав оголошення про недійсність атестату 1976 року, а тому формально атестат про середню освіту 1981 року не був оголошеним недійсним. Станом на 18 липня 2013 року ОСОБА_1 було подано оригінали документів до приймальної комісії, які перебували в його розпорядженні та на той час були безперечно дійсними, інших документів не існувало.

Позивач ОСОБА_1, на усні вимоги суду першої інстанції, неодноразово був вимушений подавати повторно одні й ті ж заяви, а суд затягував розгляд справи та в рішенні суду навіть не наведено про те, що першим до суду позов подав саме Державний вищий навчальний заклад "Криворізький національний університет", а ОСОБА_1 був змушений відстоювати в судовому порядку свої права. При цьому, позивач вважає, що передумовою його відрахування було саме виселення його з гуртожитку, а сам наказ про відрахування не обґрунтований правовими нормами та є безпідставним і неправомірним. Позивач вважає, що суд першої інстанції діяв в порушення вимог ЦПК України та вирішував питання за його клопотаннями шляхом постановлення усних ухвал, чим позбавив його права на оскарження таких ухвал суду. Вважає, що судом порушено п. 2, 8 ч. 2 ст. 274 ЦПК України та неправомірно розглянуто справу у порядку спрощеного позовного провадження, не врахувавши його позицію та не взявши до уваги значення справи для сторін.

Також, на думку позивача, судом невірно застосовано норми матеріального права та не прийнято до уваги вимоги Закону України «Про вищу освіту», згідно якого його відрахування можливе лише за згодою органів студентського самоврядування, тоді як насправді таке узгодження було проведено не з органом студентського самоврядування, а з його Головою. При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що є незрозумілим, чи є ця особа Головою студентського самоврядування, чи підставною особою чи самозванцем. До того ж позивач стверджує, що в даному випадку необхідно застосовувати аналогію закону щодо отримання згоди профкому для звільнення працівника. Позивач вважає, що суд повинен був вияснити питання про те, що саме перешкоджало вирішити його питання колегіальним органом та прийняти до уваги й те, що ОСОБА_1 не заслуховували та не відбирали у нього пояснення з приводу можливого відрахування, тобто мало місце порушення ч. 6 ст. 40 Закону України «Про вищу освіту».

Також, на думку позивача необхідно було враховувати й думку профкому, яка є обов'язковою за нормами КЗпП України, які мають застосовуватися до позивача, оскільки роки навчання у вищому навчальному закладі зараховуються до трудового стажу для отримання пенсії.

Крім іншого, на думку позивача, суд підмінив поняття, яке стало підставою відрахування ОСОБА_1 та зазначив про отримання ним вищої освіти не вперше та про те, що з 01.09.2013 року він одночасно здобував вищу освіту безоплатно у двох вищих державних навчальних закладах, тоді як причиною відрахування зазначено лише подача недостовірних даних про отриману раніше освіту. Позивач вважає, що зазначені обставини не повинні братися до уваги, оскільки його відрахування є незаконним та не ґрунтувалося на вказаних обставинах. До того ж, позивач наголошує на тому, що відповідач міг запропонувати йому відрахуватися з другого вищого навчального закладу або ж перейти на контракт в іншому вузі, адже із двох вищих навчальних закладів він спочатку подав заяву до відповідача у липні 2013 року, а потім в Харківський вищий навчальний заклад - у серпні 2013 року, та спочатку був зарахований до складу студентів ДВНЗ «Криворізький національний університет».

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ДВНЗ «Криворізький національний університет», який з 14 лютого 2019 року перейменовано у Криворізький державний педагогічний університет,зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Верхуша Я.О. в судове засіданні не з'явилися, надавши заяву про відкладення розгляду справи, яка підписана адвокатом Верхушою Я.О. та обґрунтована тим, що ОСОБА_1 в телефонній розмові повідомив його, що на теперішній час ОСОБА_1 перебуває у кардіологічному відділенні лікарні №25 Орджонікідзенського району міста Харкова та не може прибути у судове засідання за станом здоров'я, а повноважень адвокату представляти його інтереси в судовому засіданні він не надав та прямо заборонив адвокату Верхуші Я.О. брати участь у судовому засіданні без участі позивача. Крім того, адвокат заявив й про свою зайнятість в іншому судовому засіданні (т. 4 а.с. 42)..

Згідно статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2019 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, який було призначено на 22 січня 2018 року, у зв'язку з його перебуванням у місті Харкові на екзаменаційній сесії з 15 січня по 01 лютого 2019 року, що підтверджено Довідкою-викликом №2 від 26 грудня 2018 року Харківського копм'ютерно-технологічного коледжу НИУ «ХПІ» (т. 3 а.с. 234-235, т 4 а.с. 10), та відкладено розгляд справи на 26 березня 2016 року.

26 березня 2019 року розгляд справи відкладено на 11 годину 50 хвилин 09 квітня 2019 року (т. 4 а.с. 30), однак в судове засідання 09 квітня 2019 року, ані позивач ОСОБА_1, ані його представник адвокат Верхуша Я.І., не з'явилися, надавши повторну заяву про відкладення розгляду справи.

Оскільки, заява про відкладення розгляду справи зі сторони позивача подається не вперше, та до заяви не додано доказів на підтвердження обставин, викладених у ній (медичні документи щодо перебування ОСОБА_1 у кардіологічному відділенні лікарні №25 Орджонікідзенського району міста Харкова, виклик адвоката в інше судове засідання, тощо), колегія суддів не може визнати вказані у ній причини для відкладення розгляду справи поважними.

При цьому, колегією суддів враховується й те, що, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Верхуші Я.О. в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача Криворізького державного педагогічного університету - ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 01.09.2013 року ОСОБА_1 було зараховано до складу студентів 1 курсу ДВНЗ «Криворізький національний університет» денної форми навчання за спеціалізацією «інформатика» за рахунок коштів державного бюджету (т.1 а.с.164).

При вступі до ДВНЗ «Криворізький національний університет», ОСОБА_1 надав до приймальної комісії дублікат атестату про повну загальну середню освіту НОМЕР_1, виданий 20 червня 1981 року.

Згідно відповіді декана механіко-математичного факультету Харківського національного університету ім. В.М.Каразіна від 11.12.2013 (т.1. а.с.165), ОСОБА_1 був зарахований з 01.09.2013 року до складу студентів 1 курсу заочної форми за державним замовленням за напрямком підготовки інформатика, строком на 4 роки. Також, зазначено, що ОСОБА_1 було надано до приймальної комісії дублікат атестату про повну загальну середню освіту НОМЕР_2, виданий 03 червня 2013 року (т. 2 а.с. 158, 181).

Наказом по ДВНЗ «Криворізький національний університет» №1186-с від 12 грудня 2013 року ОСОБА_1 відраховано з контингенту студентів за подання недостовірних відомостей про здобуту раніше освіту на підставі доповідної записки заступника директора з науково-педагогічної і навчальної роботи ОСОБА_10 від 12.12.2013 року, листа Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна від 11.12.2013 року №39/1101, копії дубліката атестату про повну загальну середню освіту НОМЕР_2 від 03 червня 2013 року на ім'я ОСОБА_1, копії дублікату атестату про повну загальну середню освіту НОМЕР_1 від 20 червня 1981 року на ім'я ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 8).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прийняте рішення про відрахування позивача ОСОБА_1 зі складу студентів ДВНЗ «Криворізький національний університет» здійснено відповідно до чинного законодавства України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 53 Конституції України кожен має право на освіту.

Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про вищу освіту» кожен має право на вищу освіту.

Громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних закладах вищої освіти на конкурсній основі відповідно до стандартів вищої освіти, якщо певний ступінь вищої освіти громадянин здобуває вперше за кошти державного або місцевого бюджету.

Право на вищу освіту гарантується незалежно від віку, громадянства, місця проживання, статі, кольору шкіри, соціального і майнового стану, національності, мови, походження, стану здоров'я, ставлення до релігії, наявності судимості, а також від інших обставин. Ніхто не може бути обмежений у праві на здобуття вищої освіти, крім випадків, встановлених Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України в рішенні від 04березня 2004року №5-рп/2004 зробив висновки про те, що «державазабезпечує доступністьі безоплатністьдошкільної,повної загальноїсередньої,професійно-технічної,вищої освітив державнихі комунальнихнавчальних закладах» у контексті частин 1, 2, 4 зазначеної статті необхідно розуміти так: доступність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту на принципах рівності, визначених статтею 24 Конституції України означає, що нікому не може бути відмовлено у праві на освіту, і держава має створити можливості для реалізації цього права; безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги, визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною 3 статті 53 Конституції України.

Спеціальний закон, що регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права є Закон України «Про вищу освіту».

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 18 Закону України «Про освіту» та частини 1 статті 14 Закону України «Про вищу освіту» прийом на навчання до вищих навчальних закладів здійснюється на конкурсній основі відповідно до Умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів, затверджених центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Відповідно до частини 1 статті 46 Закону України «Про вищу освіту» підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: 1) завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; 2) власне бажання; 3) переведення до іншого навчального закладу; 4) невиконання навчального плану; 5) порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; 6) інші випадки, передбачені законом.

Згідно пункту 14 Положення про порядок переведення, відрахування та поновлення студентів вищих закладів освіти, затвердженого Наказом Міністерства освіти України від 15 липня 1996 року N 245, студент може бути відрахований з вищого закладу освіти: - за власним бажанням; - у зв'язку з переведенням до іншого вищого закладу освіти; - за станом здоров'я на підставі висновку ЛКК; - за академічну неуспішність; - за порушення навчальної дисципліни і правил внутрішнього розпорядку вищого закладу освіти.

Відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про вищу освіту» Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері освіти затверджує Умови прийому до вищих навчальних закладів.

Умови прийому до вищих навчальних закладів України у 2013 році затверджено наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 05 листопада 2012 року за № 1244 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 листопада 2012 року за № 1902/22214.

Згідно з пунктом 1.2 ці Умови є обов'язковими для вищих навчальних закладів незалежно від форм власності та підпорядкування.

Згідно ж пункту 23.4. Розділу ХХІІІ цих Умов подання вступником недостовірних персональних даних, недостовірних відомостей про наявність права на зарахування поза конкурсом, права на першочергове зарахування, права на зарахування за співбесідою, про здобуту раніше освіту, про участь в олімпіадах та конкурсах Малої академії наук України, про проходження зовнішнього незалежного оцінювання є підставою для відрахування студента.

Право на відрахування у навчального закладу на підставі пункту 23.4. Розділу ХХІІІ Умов виникає лише у випадку встановлення умисної протиправної поведінки вступника, що полягала у свідомому поданні ним недостовірних персональних даних та встановлення його умислу на використання такої недостовірної інформації.

Згідно Розділу 5 Порядку замовлення, видачі та обліку документів про освіту державного зразка, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України №811 від 10.12.2003 року, в редакції на час виникнення правовідносин сторін, дублікати Карток Документів видаються в разі їх утрати, а також пошкодження, які призвели до порушення їх цілісності чи до знищення всіх або більшості реквізитів, відсутність яких унеможливлює встановлення власника Документа. У разі, якщо первинний Документ містив помилку в прізвищі, імені, по батькові власника, дублікат Картки виконується з урахуванням необхідних змін.

Дублікат Картки Документа видається за письмовою заявою власника Документа, що подається Замовнику, зазначеному в пункті 2 цього Порядку.

У заяві зазначаються причина втрати або пошкодження Картки Документа, прізвище, ім'я та по батькові, місце проживання, телефон (за наявності); найменування документа, Картку якого втрачено або пошкоджено, назва навчального закладу та дата його закінчення, інші відомості, якщо власник Картки Документа або Замовник уважають їх суттєвими для видачі дубліката.

До заяви додаються: оголошення у друкованих засобах масової інформації за місцем проживання власника Документа, у якому мають бути зазначені назва Документа, його номер та дата видачі, на чиє ім'я виданий, яким навчальним закладом, та про визнання його недійсним , підтвердження про оплату послуг з виготовлення дубліката Картки Документа Замовник надає Уповноваженому органу копію (ксерокопію) оригіналу Картки Документа.

Як виняток, у разі неможливості надати копію (ксерокопію) Картки Документа Замовник повинен надати Уповноваженому органу: Лист-клопотання з поясненням причин, чому не може бути надана копія Картки первинного Документа. Завірену виписку з книги обліку і видачі атестатів та обліку додатків до атестатів про повну загальну середню освіту, срібних і золотих медалей або журналу видачі дипломів з обов'язковим зазначенням професії/кваліфікації (для професійно-технічних навчальних закладів), спеціальності/напряму та кваліфікації (для вищих навчальних закладів) та ксерокопією титульної сторінки книги (журналу) та сторінки, на якій зроблено відповідний запис, який засвідчує факт отримання особою Картки Документа.

Замовлення на виготовлення дубліката та паперові підтвердження за встановленими формами створюються за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення та подаються Замовником до Виконавця протягом 10 робочих днів з дня звернення власника втраченої чи пошкодженої Картки Документа та подання ним усіх необхідних документів.

У замовленні на виготовлення дубліката вказується рік закінчення навчального закладу згідно з копією (ксерокопією) Картки, а дата вручення Картки Документа відповідає фактичній даті вручення дубліката. На Картці відтворюється назва, яку мав навчальний заклад на момент закінчення. Печатка, посада керівника навчального закладу, його підпис, прізвище та ініціали на Картці відтворюються чинні на момент вручення Картки дубліката Документа. У правому верхньому куті Картки дубліката Документа зазначається слово "Дублікат".

При отриманні замовлення на виготовлення дубліката дані замовлення звіряються з даними про особу, що містяться в централізованому банку даних Міністерства освіти і науки України. При виготовленні дубліката втраченої або пошкодженої Картки Документа з моменту виготовлення дубліката попередня Картка Документа втрачає чинність, інформація про це заноситься до централізованого банку даних Міністерства освіти і науки України.

Як вбачається з матеріалів справи, при вступі до ДВНЗ «Криворізький національний університет», ОСОБА_1 надав до приймальної комісії дублікат атестату про повну загальну середню освіту НОМЕР_1, виданий 20 червня 1981 року.

Разом з тим, ОСОБА_1 був також зарахований з 01.09.2013 року до складу студентів 1 курсу механіко-математичного факультету Харківського національного університету ім. В.М.Каразіна заочної форми навчання за державним замовленням за напрямком підготовки інформатика, строком на 4 роки, та при вступі до вищого навчального закладу ним було надано до приймальної комісії дублікат атестату про повну загальну середню освіту НОМЕР_2, виданий 03 червня 2013 року (т. 2 а.с. 158, 181).

Враховуючи приписи Розділу 5 Порядку замовлення, видачі та обліку документів про освіту державного зразка, з моменту видачі ОСОБА_1 дублікату Атестату про повну загальну середню освіту НОМЕР_2 від 03 червня 2013 року, попередня картка документа про освіту, тобто дублікат Атестату про повну загальну середню освіту НОМЕР_1 від 20 червня 1981 року, втрачає чинність.

З наведеного слідує, що, при вступі до ДВНЗ «Криворізький національний університет», ОСОБА_1 свідомо надав до приймальної комісії не чинний документ про освіту, що вірно кваліфіковано навчальним закладом як подання недостовірних персональних даних, що є підставою для відрахування студента згідно пункту 23.4. Розділу ХХІІІ Умов прийому до вищих навчальних закладів України у 2013 році.

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на 18 липня 2013 року ОСОБА_1 було подано оригінали документів до приймальної комісії, які перебували в його розпорядженні та на той час були безперечно дійсними, а інших документів не існувало, спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до пункту 11 частини третьої статті 34, п. 1 ч. 6 ст. 40 Закону «Про вищу освіту» відраховує з вищого навчального закладу здобувачів вищої освіти керівник закладу в межах наданих йому повноважень та за погодженням з органами студентського самоврядування та первинними профспілковими організаціями осіб, які навчаються (якщо дана особа є членом профспілки) і вказані норми в частині погодження відрахування із органом студентського самоврядування було дотримано ДВНЗ «Криворізький національний університет» при відрахуванні ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно застосовано норми матеріального права та не прийнято до уваги вимоги Закону України «Про вищу освіту», згідно якого відрахування студента можливе лише за згодою органів студентського самоврядування, тоді як насправді таке узгодження було проведено не з органом студентського самоврядування, а з його Головою, колегією суддів відхиляються, оскільки такі твердження є помилковими та фактично зводяться до необґрунтованих тверджень ОСОБА_1 про те, що є незрозумілим, чи є Голова студентського самоврядування Головою студентського самоврядування, чи підставною особою чи самозванцем.

Погодження ж відрахування зі складу студентів з первинними профспілковими організаціями осіб, які навчаються, є обов'язковим виключно у випадках, якщо дана особа є членом профспілки, а ОСОБА_1 не було надано доказів того, що він на момент відрахування з ДВНЗ «Криворізький національний університет» був членом профспілки, у зв'язку з чим не можна погодитись з його доводами щодо неузгодження його відрахування з профспілковими органами.

Не можнавважати прийнятними й доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом норм матеріального права та неврахування приписів КЗпП України, оскільки спеціальний закон, що регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права є Закон України «Про вищу освіту» і аналогія закону у даному випадку не може бути застосована.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно розгляду судом першої інстанції даної цивільної справи у порядку спрощеного позовного провадження колегією суддів до уваги не приймаються, як такі, що не ґрунтуються на нормах ЦПК України.

Так, згідно статті 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті, а саме справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Як слідує з матеріалів справи, предмет позовних вимог ОСОБА_1 не входить до виключного переліку категорій цивільних справ, які у жодному випадку не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання щодо розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ДВНЗ «Криворізький національний університет», третя особа Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради про визнання недостовірної причини відрахування з учбового закладу ДВНЗ «Криворізький національний університет», визнання наказу про відрахування незаконним, відновлення порушеного права на освіту і про захист честі, гідності, ділової репутації, у порядку спрощеного позовного провадження.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірного розгляду судом першої інстанції численних клопотань та заяв ОСОБА_1 шляхом постановлення усних ухвал, колегія суддів теж вважає неприйнятним, адже таке право надано суду ч. 4 ст. 259 ЦПК України. Крім того, колегія суддів вважає за необхідне наголосити й на тому, що всі ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання і ці вимоги ЦПК України судом першої інстанції було дотримано.

Колегією суддів також перевірено доводи апеляційної скарги щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Сільченка В.Є. та встановлено, що в заяві останнього про відвід судді (т. 3 а.с. 79-88) не наведено підстав для відводу судді, визначених у статтях 20-21 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, а незгода сторони у справі з процесуальними діями суду не може бути підставою для відводу такого судді.

Колегія суддів вважає прийнятними доводи апеляційної скарги про те, що суд підмінив поняття, яке стало підставою відрахування ОСОБА_1 та зазначив про отримання ним вищої освіти не вперше та про те, що з 01.09.2013 року він одночасно здобував вищу освіту безоплатно у двох вищих державних навчальних закладах, тоді як причиною відрахування зазначено лише подача недостовірних даних про отриману раніше освіту.

Разом з тим, суд першої інстанцій в цілому правильно визначив правову природу спірних правовідносин та дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а його посилання на одночасне здобуття ОСОБА_6 вищої освіти безоплатно у двох вищих державних навчальних закладах не призвело до неправильного вирішення спору.

Враховуючи, що окремі недоліки оскаржуваного судового рішення не вплинули на правильність правового результату вирішення справи, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на вирішення позову по суті та відповідний правовий результат - не впливають.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника адвоката Верхуші Ярослава Олександровича - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 12 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: