Єдиний унікальний номер судової справи: 225/270/19
Номер провадження: 2/225/355/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11 квітня 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Ткач Г.В.,

за участю секретаря Пузиревської Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила наступне.

ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Крім неї за вищевказаною адресою зареєстрована донька ОСОБА_2 та онуки - ОСОБА_3, ОСОБА_4, які разом з матір'ю у вересні 2014 року виїхали з житлової квартири та мешкають окремо в місто Донецьк, де перебувають по теперішній час.

З моменту свого від'їзду в м. Донецьк відповідач разом із дітьми жодного разу не поверталася в житлову квартиру, належних їй особистих речей в квартирі не має, про житло не піклується, комунальні платежі не сплачує, грошові кошти на утримання житла не надає.

Позивач сплачує суми комунальних платежів через реєстрацію доньки та онуків та позбавлена можливості оформити субсидію, у зв'язку з чим змушена звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні.

Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Судової влади України та судовими викликами за місцем проживання, заяву про розгляд справи за її відсутності не надала, про причини неявки суд не інформувала. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області, в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутністю. Окрім того представник третьої особи заперечує проти визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 узв'язку із порушенням права дитини на користування житловим приміщенням, в якому вони зареєстровані та відсутністю відомостей про місцезнаходження дітей. До теперішнього часу ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, не досягли повноліття, а так не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин не проживання їх у квартирі, а тому підстави для визнання їх такими, що втратили право користування цією квартирою відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку.

Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивачу належить квартира за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено реєстраційним посвідченням, виданим Дзержинським бюро технічної інвентаризації, технічним паспортом (а.с.9-11) .

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 09.01.2019, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована позивач та відповідач з дітьми (а.с.12). Проте, за вищевказаною адресою вони не мешкають з вересня 2014 року, що підтверджено актом голови домового комітету ОСББ «Північний» (а.с.13).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.

Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

За таких підстав, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Що стосується позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, то суд виходить з наступного.

Права осіб, які не досягли 18 років, в особливому порядку захищаються органами опіки та піклування.

Суд погоджується із висновком Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області щодо недоцільності визнання малолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житлом приміщенням, оскільки він є достатньо обґрунтованим, базується на ретельному з'ясуванні обставин справи.

Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотринадцяти років ( частина 3 вказаної статті).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Судом встановлено, що в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані малолітні онуки позивача, які як діти доньки власника квартири мають право на користування нею, однак в силу свого малолітства змушені були виселитись у зв'язку із виселенням їх батьків, з якими вони проживають.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2003, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010).

Окрім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Суд доходить висновку, що визнання малолітніх такими, що втратили право на користування житлом буде суперечити їх інтересам, оскільки доказів стосовно того, що вони забезпечені іншим житлом та мають можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому такими, що підлягають частковому задоволенню.

Позивач не ставить питання про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 263, 265, 280 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженку м.Залізне (Артемове) м.Торецька (Дзержинська) такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області шляхом подання апеляційної скарги в 30 денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: