Дата документу 10.04.2019 Справа № 310/1170/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 310/1170/18Головуючий у 1-й інстанції Вірченко О.М. Повний текст ухвали складено 11.02.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/1524/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області - начальника управління Шаповалова А.В. на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом керівника Бердянської місцевої прокуратури до Бердянської міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування п. 4.10 рішення Бердянської міської ради № 59 від 28 лютого 2015 року та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року керівник Бердянської місцевої прокуратури звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати п. 4.10 рішення Бердянської міської ради від 28 лютого 2015 року № 59 від 28.02.2015 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам»; зобов'язати ОСОБА_4 повернути земельну ділянку площею 0,0990 га., кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться по АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 04, територіальній громаді міста Бердянськ в особі Бердянської міської ради, стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що прокурором встановлено, що п. 4.10 рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 28 лютого 2015 року № 59 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 0,0990 га. На підставі вказаного рішення державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 14 квітня 2015 року відповідачці було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку за вищевказаною вказаною адресою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва ОСОБА_4 погоджено та затверджено з порушенням водного та земельного законодавства. Просив визнати незаконним та скасувати п. 4.10 рішення Бердянської міської ради від 28 лютого 2015 року № 59, зобов'язати ОСОБА_4 повернути земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати.

Під час судового розгляду представник відповідачки Харченко І.І. заявив клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки в даному випадку прокурор не мав права звернення до суду. В обґрунтування клопотання заявник зазначив, що відповідно до ст. 187 ЗК України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України. Ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» встановлено, що державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким державним органом є Держгеокадастр та його територіальні управління. Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333 затверджено Положення про Головне управління Держгеокадастру в Запорізькій області, яким визначено повноваження вказаного органу. Таким чином, органом, уповноваженим на здійснення функцій держави у спірних правовідносинах є Головне управління Держгеокадастру в Запорізькій області, яке є юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави в судовому порядку. Незважаючи на вказане, позивач зазначає про відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції контролю (нагляду) у спірних правовідносинах. В порушення ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» при зверненні до суду прокурором не було надано доказів про повідомлення позивачем Держгеокадастр та (або) його територіальні управління про здійснення представництва його інтересів в суді. Натомість, позивач заперечує можливість Держгеокадасту як уповноваженого органу самостійно звернутись до суду з даним позовом за захистом інтересів держави. З огляду на те, що позивач безпідставно не зазначив орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої подано позов про захист порушеного права, відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в даній справі.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2019 року (т.с. 2 а.с. 32) позовну заяву керівника Бердянської місцевої прокуратури у цій справі залишено без розгляду.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, заступник прокурора Запорізької області - начальник управління Шаповалов А.В. у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 46-50) просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити її для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с.54).

Учасниками цієї справи відводів суддям апеляційного суду та самовідводів суддями апеляційного суду у цій справі не заявлено.

Крім того, в силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України незгода сторони з …рішеннями судді, рішення…в інших справах,…не може бути підставою для відводу.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с. 59), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 64).

Відповідач ОСОБА_4 через свого представника Харченка І.І. подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (т.с. 2 а.с. 76-83).

Інші учасники цієї справи своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом не скористалась.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 10 квітня 2019 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 71,75) представник відповідача Бердянської міської ради та відповідач ОСОБА_4 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання представника відповідача Бердянської міської ради та відповідача ОСОБА_4 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю прокурора Стешенка В.Є. та представника відповідача ОСОБА_4 за ордером (т.с. 2 а.с. 84) - адвоката Харченка І.І.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників цієї справи, що з'явились, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позовну заяву прокуратури у цій справі, керувався ст.ст. 257, 260, 352, 353, 354 ЦПК України та виходив із наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 по справі № 924/1237/17.

У відповідності зі ст. 187 ЗК України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» серед основних завдань державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України.

Ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» встановлено, що державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким державним органом є Держгеокадастр та його територіальні управління.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою КМУ від 14 січня 2015 року № 15, центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр).

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333 затверджено Положення про Головне управління Держгеокадастру в Запорізькій області, яким визначено повноваження вказаного органу.

Таким чином, органом, уповноваженим на здійснення функцій держави у спірних правовідносинах є Головне управління Держгеокадастру в Запорізькій області, яке є юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави в судовому порядку.

Суд не погоджується з думкою прокурора про те, що вказаний орган не має повноважень звернення до суду, окрім звернення з позовом щодо відшкодування витрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Ч. 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст.ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У відповідності з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звернувся до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 185 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Таким чином, вважаючи, що по даній справі відсутній орган, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави, зокрема - шляхом звернення до суду із відповідним позовом, прокурор попередньо до відповідного суб'єкта владних повноважень не повідомив, вимоги ч. 4 ст. 56 ЦПК України, ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» не виконав, тому позов підлягає залишенню без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності).

Проте з такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Суд першої інстанції у порушення ст. 19 Конституції України, ст. ст. 4, 47, 56, 257 ЦПК України, ст. ст. 17, 87, 91 ЦК України, ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» дійшов помилкового висновку про відсутність у прокурора цивільної процесуальної дієздатності захищати інтереси держави та необхідності у вказаних спірних правовідносинах направлення до Держгеокадастру в Запорізькій області повідомлення про здійснення представництва інтересів держави.

Оскільки, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи.

Так, у разі відсутності уповноваженого органу влади у спірних правовідносинах або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду з відповідним позовом прокурор набуває статусу позивача.

На припущеннях ґрунтуються висновки суду першої інстанції у цій справі про те, що Держгеокадастр України та його територіальні органи наділені повноваженнями для звернення до суду із вищезазначеними позовами до суду, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України, та спростовується чинним законодавством, та зокрема Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим поставною КМУ № 15 від 14.01.2015 року.

Оскільки, Держгеокадастр України та його територіальні органи наділені в силу вимог чинного законодавства правом звернення до суду лише з позовом щодо відшкодування витрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк використання якими закінчився.

У цій же справі спірна земельна ділянка не є такою, що самовільно зайнята ОСОБА_4, а отримана останньою у власність на підставі п. 4.10 рішення Бердянської міської ради від 28 лютого 2015 року № 59 від 28.02.2015 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», яке свого часу було погоджено з відповідним органом земельних ресурсів, та яке у тому числі прокурор просить визнати у цій справі незаконним та скасувати тощо, маючи статус позивача.

Інтерес держави у цій справі полягає у тому, як наполягає прокурор, що спірна земельна ділянка знаходиться у законодавчо визначених межах прибережної захисної смуги Азовського моря (землі водного фонду України - ст. 88 Водного кодексу України, ст. 60 Земельного кодексу України).

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги заступника прокурора Запорізької області - начальника управління Шаповалова А.В. у цій справі ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та наявних у цій справі доказах.

Допущені судом порушення норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали, яка підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Крім того, встановлено, що при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі Прокуратурою Запорізької області був сплачений судовий збір 1921,00 грн. (т.с. 2 а.с. 58).

Якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного із розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції у подальшому за результатами розгляду ним справи в порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 81-82, 89, 141, 367, 371-372, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області - начальника управління Шаповалова А.В. задовольнити.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2019 року у цій справі скасувати.

Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 22.04.2019 року, оскільки у період з 20.04.2019 року по 21.04.2019 року включно мали місце вихідні дні.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.