ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/473/19 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Сташків Б. І.,

за участі секретаря -Кантицької О.І.

та сторін - ОСОБА_1 та її представника адвоката Чудопалова Ю.Ю.; представника ОСОБА_2 адвоката Берегуляка В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/20886/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 березня 2019 року, ухваленого суддею Вийванко О.Є., повний текст рішення виготовлений 12 березня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Тернопільської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло їй у дар, а саме цегляний житловий будинок під літ. «А» житловою площею 48,4 кв. м., загальною площею 74,6 кв. м., огорожа «1», ворота «2» та господарськими спорудами в частці №3/4 та 1/4 частки вона успадкувала. Крім того, у її власності перебуває земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала її покійному чоловікові. В 2017 році вона дізналась про те, що ОСОБА_2 було видано розпорядження заступником міського голови - начальником управління містобудування та архітектури розпорядження від 17.09.2002 № 42 про надання дозволу на будівництво гаража, перепланування житлового будинку з добудовою веранди та санвузла на приватній земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 і (ручкою дописано АДРЕСА_2) та зобов`язано ОСОБА_2 виготовити проектну документацію на будівництво, погодити в управлінні містобудування та архітектурі. В подальшому 23.04.2003 р ОСОБА_2 заступником міського голови Тернопільської міської ради видано розпорядження № 41, яким присвоєно будинковолодінню, що знаходиться у приватній власності гр. ОСОБА_2 адресний номер АДРЕСА_2 .

У приватній власності ОСОБА_2 на момент присвоєння адресного номеру земельна ділянка не перебувала. Дана земля була у власності її покійного чоловіка, яка перейшла їй у спадок та на даний час належить їй на праві власності. Жодного нового будівництва ОСОБА_2 не проводилось. Згоди на присвоєння адресного номеру її покійний чоловік не давав, як власник земельної ділянки.

Станом на сьогодні присвоєння адресного номеру ОСОБА_2 порушується її право власності на земельну ділянку, оскільки будинок стоїть на її земельній ділянці. Адреса ідентифікує об`єкт нерухомого майна відносно його місце розташування. Привласнення або зміна вже існуючої адреси здійснюється як для житлових будинків, адміністративних, господарських, промислових, побутових споруд або їх частин, так і для підприємств, кооперативів, автозаправних станцій. Умовою привласнення адреси є знаходження об`єкта на території земельних ділянок, що перебувають у власності, оренді або користуванні, якщо їх переміщення неможливе без знецінення або зміни призначення. Наявність поштової адреси є необхідною умовою для здійснення будь-якої операції з нерухомістю, чи то укладення договору купівлі-продажу, оренда або ж внесення в заставу. Також відсутність рішення про привласнення поштової адреси частенько є основою для відмови в реєстрації прав на такий об`єкт.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпоряджень.

28 березня 2019 року Тернопільський міськрайонний суд ухвалив додаткове рішення яким, стягнув із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 4 березня 2019 року по справі №607/20886/18 та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що суд першої інстанції не висвітлив та взагалі не вказав на підстави заявленого позову, адже позов був мотивований тим, що самі по собі розпорядження були винесені незаконно, оскільки не було дотримано ні процедури отримання номеру та не було підстав для видачі рішень про присвоєння окремого номеру.

Станом на 2002 рік та 2003 рік права власності на земельну ділянку не було і не могло бути у ОСОБА_2 , оскільки таке право за ним не було зареєстровано. Також спірна земельна ділянка не мала кадастрового номеру та взагалі не була зареєстрована.

Крім того, відповідач надав суду ксерокопії договору дарування від 19.06.2002 року та державний акт на право приватної власності, серії НОМЕР_1 виданих на ім`я ОСОБА_2 Тому, враховуючи те, що оригіналів даних документів ОСОБА_2 не надав суду, судом першої інстанції було порушено вимогу ч. 6 ст. 95 ЦПК України, в якій вказано, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до відповіді від 06.12.2018 року № 8006/05-Ф Тернопільської міської ради вбачається, що заяв від ОСОБА_2 не виявлено щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, тобто ОСОБА_2 не звертався до міської ради із заявами щодо оформлення права власності на земельну ділянку, що вказує на те, що у його приватній власності на момент винесення спірного розпорядження права власності на земельну ділянку не було.

Відповідно до рішення Тернопільської міської ради від 06.06.2002 року № 4/3/60 про передачу повноважень управлінню містобудування та архітектури, визначено які саме повноваження делеговано заступнику міського голови, а саме: присвоєння адреси новозбудованим житловим будинкам, тобто спірне розпорядження є незаконним в силу того, що новобудови не було і не могло бути, оскільки не було створено нової речі та документів ОСОБА_2 не представив. Це вказує на те, що підстав для винесення спірного розпорядження не було.

Важливою є також відповідь Тернопільської міської ради від 14.06.2018 року, згідно якої Тернопільською міською радою рішень про надання погоджень на складання проектів відведення, передачі у власність чи користування земельними ділянками за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 2002 по 2018 роки не приймалось, що ще раз підтверджує той факт, що права власності на земельну ділянку у ОСОБА_2 не було, а тому і не було підстав для присвоєння адреси.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що апеляційна скарга не містить ніякої нової доказової бази чи посилань на чинне законодавство України, які б свідчили про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним.

Апелянт у своїй скарзі вказує на те, що начебто ОСОБА_2 не мав права власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , дане твердження не відповідає дійсності. Виходячи з того, що відповідно до реєстраційного посвідчення 19.06.2002 за реєстром №2871 за ОСОБА_2 зареєстровано на праві приватної власності на підставі договору дарування 21/50 частин будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 23 жовтня 2002 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 228 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, викладене в апеляційній скарзі та у позовній заяві, що у приватній власності ОСОБА_2 на момент присвоєння адресного номера земельна ділянка не перебувала не відповідає дійсності. Відтак, не відповідає дійсності твердження апелянта, що присвоєння адресного номера будинковолодінню ОСОБА_2 порушує її право власності на земельну ділянку, оскільки будинок споруджено на її земельній ділянці. Також, зазначає, що на час прийняття оскаржуваних рішень співвласником будинковолодіння був ОСОБА_7 , який не оскаржував прийняті рішення, тобто цим фактом ще раз підтверджується, що ніяких порушень не було і не може бути.

Також повністю не погоджується із доводами апелянта про те, що начебто розпорядження Тернопільської міської ради є незаконними та порушують якимось чином права позивача. Враховуючи те, що у власності ОСОБА_2 перебувала вищевказана земельна ділянка та будинковолодіння по АДРЕСА_1 , суд абсолютно виправдано прийшов до висновку, що в управління містобудування та архітектури Тернопільської міської ради у 2002 році були повноваження та підстави щодо прийняття оскаржуваних рішень.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Чудопалов Ю.Ю. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній.

Представник ОСОБА_2 адвокат Берегуляк В.Ф. апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Представник Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим по день, час і місце розгляду справи, що у відповідності до вимог ст. 372 ч.2 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи у його відсутність.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено, що спірні розпорядження не відповідають вимогам законодавства, що діяло на час їх прийняття або видані без відсутності повноважень заступника міського голови - начальника управління містобудування та архітектури ТМР.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 являвся власником земельної ділянки, площею 0,0414 га, яка розташована АДРЕСА_1 та житлових будинків з надвірними будівлями, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2 , виданою Тернопільською міською радою 17.05.1999 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 4.02.1999 року (а.с.9,19).

19.06.2002 ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар 0,0228 га з належної ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0414 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої на території Тернопільської міської ради по АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування, за реєстром №2868. (а.с.53).

Як вбачається з державного акта на право приватної власності на землю, серія НОМЕР_1 , ОСОБА_2 належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 228 кв. м., яка розташована на території Тернопільської міської ради по АДРЕСА_1 .

19.06.2002 ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар 21/50 частину з належного ОСОБА_7 будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 . У власність ОСОБА_2 переходить житловий будинок під літ. «Б» і вбиральня під літ. «Г», що стверджується договором дарування, за реєстром №2871 (а.с.52).

Згідно реєстраційного посвідчення від 09.08.2002, за ОСОБА_2 зареєстровано на праві приватної власності на 21/50 частини будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 .(а.с.54).

26.03.2009 між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_3 . (а.с.19)

08.10.2009 видано дублікат державного акта на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_4 замість серії НОМЕР_2 , про належність ОСОБА_7 земельної ділянки, площею 0,0414 га, яка розташована АДРЕСА_1 (а.с.9).

16.11.2009 року ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар 0,0414 га належну ОСОБА_7 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0414 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування земельної ділянки, за реєстром №4364 (а.с.10).

На підставі вищевказаного договору за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, за реєстраційним номером 01 (а.с.11).

16.11.2009 року ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар 3/4 частки з належних ОСОБА_7 . 29/50 часток будинковолодіння, у складі двох житлових будинків : під. літ. «А» та під літ. «Б» з надвірними будівлями та спорудами, а саме: 3/4 частки житлового будинку під літ. «А», загальною площею 74,6 кв.м., житловою площею 48,4 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.21).

На підставі вищевказаного договору за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на 87/200 частини будинковолодіння, житлові будинки літ. А та під літ. Б з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом №24509831. (а.с.20)

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що стверджується свідоцтво про смерть серія НОМЕР_5 від 12.06.2010.(а.с.18)

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.03.2011 року, ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_7 29/200 часток будинковолодіння в складі двох житлових будинків: під. літ. А та під. літ. Б з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться під АДРЕСА_1 (а.с.17).

Отже, на підставі вище згаданих договорів дарування сторони є співвласниками як будинків так і земельних ділянок по АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільської міської ради № 4/3/60 від 06.06.2002 року "Про передачу повноважень управлінню містобудування та архітектури" делеговано повноваження управлінню містобудування та архітектури міської ради при розгляді та вирішенні звернень громадян міста з наступних питань: надання дозволу на добудову, перебудову, узаконення раніше збудованих споруд на території приватних будинковолодінь; присвоєння адрес новозбудованим житловим будинкам. (а.с. 84). Дане рішення позивачкою у встановлений законом порядок не оспорювалось, що нею не заперечується.

Розпорядженням заступника міського голови - начальника управління містобудування та архітектури від 17.09.2002 року № 42 ОСОБА_2 дозволено будівництво гаража, перепланування житлового будинку з добудовою веранди та санвузлу на приватній земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язано громадян, вказаних в п.п.1, проектну документацію на будівництво погодити в управлінні містобудування та архітектури (а.с.7).

Розпорядженням заступника міського голови - начальника управління містобудування та архітектури від 23.04.2003 року № 41 "Про розгляд звернень громадян міста з питань будівництва" - присвоєно будинковолодінню, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 адресний номер АДРЕСА_2 .(а.с.8).

Відповідно до ст. 19 ч. 2 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 59 частина 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вказує, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку на підставі належних та допустимих доказів про те, що ще у 2002 році ОСОБА_2 став власником 21/50 частини будинковолодіння - житлового будинку під літ."Б" та вбиральні під літ"Г" та земельної ділянки площею 228 кв м, що по АДРЕСА_1 на підставі договору від 19.06.2002 р. з належної на праві власності ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0414 га за цією ж адресою на підставі державного акту серії НОМЕР_6 від 17.05.1999 року. Після цього у ОСОБА_7 залишилось 0,0186 га земельної ділянки. Право власності як на будинок так і на земельну ділянку на час розгляду справи ОСОБА_2 не скасовані, що й визнається позивачкою.

В зв`язку з цим є безпідставними доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 не належить на праві власності земельна ділянка площею 228 кв м.

Не відповідає дійсності твердження апелянта про те, що присвоєнням адресного номера будинковолодінню ОСОБА_2 у 2002 році порушується її право власності на земельну ділянку, оскільки на той час ОСОБА_1 не була власником земельної ділянки. Право власності на земельну ділянку у неї виникло у 2009 році.(а.с14). При винесені розпоряджень міською радою у 2002-2003 роках при дачі згоди відповідачеві на добудову належного йому на праві власності будинку та земельної ділянки, а також присвоєння адресного номера цьому будинку АДРЕСА_2, проведеного на підставі необхідних документів, позивачкою не доведено жодними доказами про порушення її прав.

Крім того, на час прийняття цих розпоряджень у 2002 році співвласником будинковолодіння був ОСОБА_7 , який не оскаржував рішень міської ради, що свідчить про те, що вони були прийнятті у відповідності до чинного законодавства і не порушують права позивачки.

Рішення Тернопільської міської ради №4/3/60 від 06.06.2003 року щодо делегування міською радою повноважень управлінню містобудування та архітектури позивачкою не оспорюється і в позовній заяві не зазначено, чим порушуються її права при прийнятті цього розпорядження, та якими допустимими та належними доказами це підтверджується.

Отже, адресний номер № АДРЕСА_2 будинку ОСОБА_2 був присвоєний у 2003 році на підставі розпорядження № 41 від 23.04.2003 року, а розпорядженням № 42 від 17.09.2002 року - надано дозвіл на проведення добудови до належного на праві власності будинку під літ "Б" по АДРЕСА_1 . У 2002 році адресний номер АДРЕСА_1 не був задіяний.

Що ж стосується відповіді Тернопільської міської ради від 14.06.2018 року, згідно якої Тернопільською міською радою рішень про надання погоджень на складання проектів відведення, передачі у власність чи користування земельними ділянками за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 2002 по 2018 роки не приймалось, то суд першої інстанції вірно не взяв її до уваги, так як ОСОБА_2 уже був власником 228 кв м земельної ділянки на підставі договору дарування від 19.06.202 року та отримав 23.10.2002 року Державний акт на право приватної власності, а тому була відсутня підстава для прийняття рішення міської ради щодо надання погоджень на складання проектів відведення, передачі у власність чи користування земельними ділянками за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі "Проніна проти України").

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обгрунтовано спростовував.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підстав для скасування ухваленого рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Оскільки за клопотанням ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення, колегія суддів вважає, що слід стягнути з ОСОБА_1 (проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 1 057,20 (одна тисяча п`ятдесят сім) гривень 20 копійок за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 березня 2019 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож. АДРЕСА_1, інп НОМЕР_7 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 1057,20 грн. в користь держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Б.І. Сташків