Ухвала

Іменем України

07 травня 2019 року

м. Київ

справа № 520/6488/17

провадження № 61-7028ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року, постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Морського торгівельного порту «Чорноморськ» про прийняття до нового розгляду позовів від 18 березня 1987 року, від 21 травня 1988 року, від 26 вересня 1988 року, від 02 березня 1989 року про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та оплату вимушеного прогулу, провадження в яких було втрачено в результаті фальсифікації справ № 2-3837/04 (2-2298/06) та № 2-4804/06 (2-390/07), зобов`язання Морського торгівельного порту «Чорноморськ» скасувати підроблений параграф 2 наказу № 257/л, зобов`язання Морського торгівельного порту «Чорноморськ» скасувати підроблені накази № 160/л і № 37/л, визнання недійсними записів № 22-24, які зроблені в трудовій книжці, видачу дублікату трудової книжки без записів, визнаних недійсними, зобов`язання Морського торгівельного порту «Чорноморськ» видати наказ про розірвання трудового договору, стягнення з Морського торгівельного порту «Чорноморськ» заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Морського торгівельного порту «Чорноморськ» (далі - МТПЧ) про прийняття до нового розгляду позовів від 18 березня 1987 року, від 21 травня 1988 року, від 26 вересня 1988 року, від 02 березня 1989 року про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та оплату вимушеного прогулу, провадження в яких було втрачено в результаті фальсифікації справ № 2-3837/04 (2-2298/06) та № 2-4804/06 (2-390/07), зобов`язання МТПЧ скасувати підроблений параграф 2 наказу № 257/л, зобов`язання МТПЧ скасувати підроблені накази № 160/л і № 37/л, визнання недійсними записів № 22-24, які зроблені в трудовій книжці, видачу дублікату трудової книжки без записів, визнаних недійсними, зобов`язання МТПЧ видати наказ про розірвання трудового договору, стягнення з МТПЧ заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до МТПЧ у частині вимог про прийняття до нового розгляду позовів ОСОБА_1 до МТПЧ від 18 березня 1987 року, від 21 травня 1988 року, від 26 вересня 1988 року, від 02 березня 1989 року, про відновлення на роботі, про стягнення заробітної плати та оплату вимушеного прогулу, провадження в яких було втрачено в результаті фальсифікації справ № 2-3837/04 (2-2298/06) та № 2-4804/06 (2-390/07); у відповідності з рішенням Київського райсуду від 06 жовтня 1987 року, постановою Президії Одеського обласного суду від 26 квітня 1989 року і статтями 9, 31, 32 КЗпП УРСР зобов`язати МТПЧ скасувати підроблений параграф 2 наказу № 257/л про переведення ОСОБА_1 на посаду старшого стивідора - заступника начальника складу; зобов`язання МТПЧ скасувати підроблені накази № 160/л і № 37/л, видані з порушенням пункту 5 статті 147, статей 148, 149 КЗпП УРСР і «Статуту про дисципліну працівників морського транспорту СРСР» при відсутності пояснювальної позивача, допуску у нього до роботи і будь-яких документальних підтверджень здійснення ним прогулів; визнання недійсними записів № 22-24, які зроблені в трудовій книжці ОСОБА_1 з порушенням пунктів 2.2, 2.3, 2.4, 2.9, 2.13, 2.26 «Інструкції», статті 48 і пункту 5 статті 147 КЗпП УРСР; видачу ОСОБА_1 дублікату трудової книжки без записів, визнаних недійсними; зобов`язання МТПЧ видати наказ про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 від 06 липня 1984 року за статтею 39 КЗпП (у зв`язку з грубим порушенням адміністрацією трудового законодавства), у відповідності до його заяви від 30 квітня 1988 року та листом профкомітету від 17 жовтня 1988 року, який визнав цю заяву обґрунтованою; стягнення з МТПЧ на користь ОСОБА_1 заробітної плати, розмір якої, згідно висновку профкомітету від 17 жовтня 1988 року не є предметом спору, та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У частині позовних вимог ОСОБА_1 до МТПЧ про відшкодування моральної шкоди позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, позовну заяву ОСОБА_1 до МТПЧ про відшкодування моральної шкоди визнано неподаною та повернуто позивачу у зв`язку з неусуненням її недоліків.

У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року, в якій, він посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу до суду першої інстанції для ухвалення рішення про прийняття позову до провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року відмовлено.

У березні 2019 року до Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на зазначені судові рішення та на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року і постанову Одеського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року, постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року і передати справу до суду першої інстанції для прийняття позовів до провадження.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року вже була предметом касаційного перегляду, підстав для повторного розгляду даної касаційної скарги немає, то у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в зазначеній частині, слід відмовити.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до МТПЧ в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишено без руху для сплати судового збору.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року ОСОБА_1 отримав 07 травня 2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

У відведений судом строк, станом на 21 вересня 2018 року, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року ОСОБА_1 не виконано.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Оскільки позовна заява ОСОБА_1 не оплачена судовим збором, суди першої та апеляційної інстанцій, правильно застосувавши положення статті 185 ЦПК України, дійшли обґрунтованого висновку про повернення позовної заяви.

Враховуючи вищевикладене, правильне застосування норм права судами попередніх інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами другою, четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2018 року, постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Морського торгівельного порту «Чорноморськ» про прийняття до нового розгляду позовів від 18 березня 1987 року, від 21 травня 1988 року, від 26 вересня 1988 року, від 02 березня 1989 року про відновлення на роботі, про стягнення заробітної плати та оплату вимушеного прогулу, провадження в яких було втрачено в результаті фальсифікації справ № 2-3837/04 (2-2298/06) та № 2-4804/06 (2-390/07), зобов`язання Морського торгівельного порту «Чорноморськ» скасувати підроблений параграф 2 наказу № 257/л, зобов`язання Морського торгівельного порту «Чорноморськ» скасувати підроблені накази № 160/л і № 37/л, визнання недійсними записів № 22-24, які зроблені в трудовій книжці, видачу дублікату трудової книжки без записів, визнаних недійсними, зобов`язання Морського торгівельного порту «Чорноморськ» видати наказ про розірвання трудового договору, стягнення з Морського торгівельного порту «Чорноморськ» заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник