КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6389/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/60928/18-ц

18 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- БорисовоїО.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про тлумачення змісту правочину,-

в с т а н о в и в:

07 березня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про тлумачення змісту правочину.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 25.07.2005 року між нею та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено кредитний договір №К2К4GK00260003, за умовами якого банком надано кредитні кошти на придбання квартири в сумі 26 000 Євро з кінцевим терміном повернення кредиту 25.07.2025 року.

Разом з тим, пункти кредитного договору, які передбачають її обов'язок сплачувати відсотки та комісію по кредиту, не визначають ні розміру відсоткової ставки, ні розміру комісії, ні порядку сплати відсотків та комісії за користування кредитом.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просила суд розтлумачити:

пункт 1.1 кредитного договору N К2К4GK00260003 від 25 липня 2005 року щодо визначення у ньому розміру відсоткової ставки за користування кредитом та порядок її сплати, визначення у ньому розміру комісії за користування кредитом та порядок її сплати;

пункт 3.1 договору щодо розміру відсотків, якізобов'язується сплачувати помісячно позичальник;

пункт 3.2 договору щодо випадків, коли банк може застосовувати по відношенню до позичальника відсоткову ставку, визначену цим пунктом;

пункт 3.11 договору щодо того, чи існує обов'язок у позичальника сплачувати комісію за користування кредитом та у якому розмірі.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про тлумачення змісту правочину відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що на її думку, пункти 1.1., 3.1., 3.2.,3.11 кредитного договору не визначають ні розміру відсоткової ставки, ні розміру комісії, ні порядку сплати відсотків та комісії за користування кредитом.

Висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки розділ 1 кредитного договору "предмет договору" не передбачає обов'язку позичальника сплачувати проценти у розмірі 0,88% в місяць та щомісячну комісію в розмірі 0,25%. Рішення суду не містить висновку щодо того, чи визначено в п.1.1. кредитного договору розмір відсоткової ставки за користування кредитом та порядок її сплати, а також чи визначено в цьому пункті розмір комісії за користування кредитом та порядок її сплати, як вона просила в позовній заяві.

Також зауважила, що вона не отримувала відзив відповідача на позовну заяву, у зв'язку з чим, була позбавлена можливості подати до суду відповідь на відзив в порядку ст.179 ЦПК України.

Зазначає, що оскільки умови кредитного договору були розроблені відповідачем, то саме він повинен нести ризик, пов'язаний з неясністю таких умов.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ "ПриватБанк" зазначив, що заперечує проти доводів, викладених в апеляційній скарзі посилаючись на те, що умови кредитного договору №К2К4GK00260003 від 25.07.2005 року є чіткими, зрозумілими та не мають подвійного змісту. Зауважив, що відзив на позовну заяву надсилався позивачці, що підтверджується накладною кур'єрської служби "МістЕкспрес" від 23.01.2019 року за номером декларації М, проте дане відправлення не було вручено з підстав "відмова отримувача".

В судове засідання позивачка ОСОБА_2 не з"явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, причин своєї неявки суду не повідомила, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Представник АТ КБ "ПриватБанк" адвокат ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 липня 2005 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № К2К4GK00260003, за умовами якого, банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі грошових коштів через касу на строк до 25 липня 2025 року включно, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в розмірі 30 760,92 Євро на наступні цілі: придбання квартири в сумі 26 000 Євро; на оплату страхування майна в сумі 2160,92 Євро; на особисте страхування в сумі 2600 Євро, зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 0,88% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної комісії в розмірі 0,25% від суми наданого кредиту,комісії в розмірі суми 0,5 % від суми виданого кредиту першочергово в момент надання кредиту плюс сума, розрахована у відповідності з п. 3 даного договору. Погашення заборгованості по цьому договору здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з 20 по 25 число кожного місяця, позичальник зобов'язаний надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 328,20 Євро для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається з заборгованості по кредиту, комісії, процентах (а.с.6-9).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що пункти кредитного договору, які передбачають її обов'язок сплачувати відсотки та комісію по кредиту, не визначають ні розміру відсоткової ставки, ні розміру комісії, ні порядку сплати відсотків та комісії за користування кредитом, тому просила суд розтлумачити пункти 1.1., 3.1., 3.2., 3.11. кредитного договору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про тлумачення змісту правочину,суд першої інстанції виходив з того, що підстави вважати, що пункти 1.1., 3.1., 3.2., 3.11. кредитного договору суперечать змісту інших умов договору та такі пункти можуть мати неоднозначне тлумачення відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повному обсязі, так як він зроблений на підставі повного та об"єктивного дослідження наданих доказів, яким суд дав вірну правову оцінку, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення статті 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 637 ЦК України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

У статті 213 ЦК України визначено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз'яснює існуючі умови угоди. Тобто, суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, які складають права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що потреба у тлумаченні правочину виникає у зв'язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов, оспорюванням його наявності, а також змісту понять, які в ньому використані, або його правової природи.

Позивачка ОСОБА_2 в позовній заяві та апеляційній скарзі зазначала, що пункти кредитного договору, які передбачають її обов'язок сплачувати відсотки та комісію по кредиту, не визначають ні розміру відсоткової ставки, ні розміру комісії, ні порядку сплати відсотків та комісії за користування кредитом.

При цьому суд вірно виходив з того, що загальні та основні умови щодо надання кредитних коштів та порядку їх сплати банку (повернення суми кредиту та визначених договором платежів: процентів, комісій та інше) викладені в розділі 1 "Предмет договору".

ОСОБА_2 просила розтлумачити п.1.1. кредитного договору щодо визначення в ньому розміру відсоткової ставки за кредитом, при цьому такий розмір встановлений у розділі 1 "Предмет договору" кредитного договоруна рівні 0, 88 % в місяць, що складає 10, 56 % річних. Інші відсоткові ставки в кредитному договорі не зазначені, а отже - відсутні будь-які підстави вважати, що розмір відсоткової ставки 0, 88 % в місяць (тобто 10, 56 % річних) визначений неоднозначно та його можна трактувати іншим чином.

Судом обґрунтовано зазначено щодо тлумачення пункту 1.1 кредитного договору - у частині визначення у ньому розміру комісії за користування кредитом та порядку її сплати, що такий розмір встановлений у розділі 1 "Предмет договору" на рівні 0, 25 % від суми наданого кредиту у місяць. Інший розмір щомісячної комісії у кредитному договорі не зазначений, тобто, відсутні будь-які підстави вважати, що умова договору щодо щомісячної комісії у розмірі 0, 25 % річних має неоднозначний зміст.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що пункт 3.1. кредитного договору, який також просить розтлумачити позивачка, є додатковим по відношенню до основного розділу 1 "Предмет договору", в якому визначений розмір щомісячних відсотків, котрі повинен сплачувати позичальник за цим договором. Відповідно, підстави вважати, що п. 3.1 кредитного договору суперечить змісту інших умов договору та має неоднозначний зміст відсутні.

В іншому пункті, який просить розтлумачити ОСОБА_2, а саме в п. 3.2. кредитного договору передбачено, що за умови порушення позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує відсотки за користування кредитом у розмірі 2,35 % від суми залишку непогашеної суми заборгованості за кредитом, ці проценти сплачуються понад суми щомісячного платежу по кредиту разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу. Тобто, в даному пункті визначено, як випадки, коли банк може застосувати додаткову відсоткову ставку, так і порядок сплати таких відсотків.

Підстави для тлумачення п. 3.11 кредитного договору щодо того, чи існує обов'язок у позичальника сплачувати комісію за користування кредитом та у якому розмірі також відсутні, оскільки обов'язок щодо сплати позичальником щомісячної комісії у розмірі 0,25% від суми наданого кредиту, передбачений розділом 1 "Предмет договору". У свою чергу, в пункті п. 3.11 зазначений випадок сплати позичальником комісії у розмірі 0, 00 % за цим договором, якщо здійснений фактичний платіж буде перевищувати розмір планового щомісячного платежу в сумі 328, 20 Євро.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що пункти 1.1, 3.1, 3.2, 3.11 кредитного договору суперечать змісту інших умов договору та що такі пункти можуть мати неоднозначне тлумачення, а доводи апеляційної скарги про те, що пункти 1.1., 3.1., 3.2.,3.11 кредитного договору не визначають ні розміру відсоткової ставки, ні розміру комісії, ні порядку сплати відсотків та комісії за користування кредитом, вважає безпідставними, так як вони не грунтуються на досліджених судом доказах та вимогах матеріального права.

Ураховуючи те, що пункти 1.1, 3.1, 3.2, 3.11 кредитного договору не містять незрозумілих слів, понять, термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про неотримання позивачкою відзиву відповідача на позовну заяву, що позбавило її можливості подати до суду відповідь на відзив в порядку ст.179 ЦПК України, оскільки відзив на позовну заяву надсилався позивачу, що підтверджується накладною кур'єрської служби "МістЕкспрес" від 23.01.2019 року за номером декларації М, проте дане відправлення не було вручено адресату з підстав "відмова отримувача" 30.01.2019 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2019 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2019 року.

Головуючий: Судді: