Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа № 463/4023/16-ц

провадження № 61-14593св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 05 вересня 2017 року в складі судді Шеремети Г. І. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року в складі колегії суддів: Левика Я. А., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання особистою приватною власністю квартири та нежитлового приміщення.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 березня 2015 року до 01 грудня 2016 року. Наступного після реєстрації шлюбу дня нотаріусом посвідчено договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень № 20п за цією ж адресою, відповідно до яких позивач набув право власності на вказане майно. Кошти за цими правочинами були сплачені ОСОБА_1 продавцю до укладення шлюбу між сторонами, що підтверджується попередніми договорами та угодами про внесення змін до попередніх договорів.

Оскільки квартира та нежитлові приміщення фактично придбані за особисті кошти ОСОБА_1 , то він вважає це майно особистою приватною власністю.

Вказував, що сторонами під час шлюбу набуто у власність майно у вигляді побутової техніки, меблів та предметів інтер`єру, яке підлягає поділу.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив: визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення № 20 п за вказаною адресою; здійснити поділ спільно нажитого майна подружжя шляхом виділення йому кухонного набору з умивальником та витяжкою, гардеробної та дивану, а ОСОБА_2 - газової плитки Whirpool, духовки Whirpool, мікрохвильової печі Whirpool; пральної машини LG, холодильника LG, м`якого крісла та пуфа, світильників в кількості 5 штук, килима турецького.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення № 20п за цією ж адресою придбані сторонами під час перебування у шлюбі, тому відповідно до статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Спірне майно було придбане за рахунок спільних коштів сторін, які були сплачені продавцю до укладення шлюбу за попередніми договорами купівлі-продажу, зокрема ОСОБА_2 сплатила 20 000 дол. США, які були надані її батьками, що підтверджується випискою з банківських рахунків.

Крім того, у подальшому сторонами за рахунок спільних коштів було проведено ремонті роботи спірного нерухомого майна, внаслідок чого його вартість істотно збільшилася.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення № 20 п за цією ж адресою спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаних квартири та нежитлових приміщень, скасувавши при цьому попередню державну реєстрацію на це майно.

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 05 вересня 2017 року вказані позови об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 05 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення АДРЕСА_1 .

Поділено спільно нажите майно подружжя, а саме: виділено ОСОБА_1 кухонний набір з умивальником та витяжкою вартістю 48 400 грн, гардеробну вартістю 3 500 грн, диван вартістю 8 990 грн; виділено ОСОБА_2 газову плитку Whirpool, духовку Whirpool, мікрохвильову піч Whirpool вартістю 20 400 грн; пральну машину LG вартістю 9 022 грн, холодильник LG вартістю 11 277 грн, м`яке крісло та пуф вартістю 2 000 грн, світильники в кількості 5 штук вартістю 5 000 грн, килим турецький вартістю 2 400 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 961 грн різниці у вартості майна. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 612 грн судового збору, сплаченого останнім при поданні позовної заяви.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кошти за квартиру АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення № 20п за цією ж адресою були сплачені продавцю особисто ОСОБА_1 до укладення шлюбу між сторонами. Оскільки вказане майно придбане за особисті кошти ОСОБА_1 , то воно є його особистою приватною власністю.

Надані ОСОБА_2 виписки з банківських рахунків підтверджують факт зняття її батькам відповідних грошових коштів, однак такі документи не свідчать про те, що саме зняті кошти у розмірі 20 000 дол. США було передано на придбання спірної квартири та нежитлового приміщення. ОСОБА_2 не довела факту особистої майнової участі у придбанні вказаного вище майна.

За період перебування сторін у шлюбі ними було придбано за спільні кошти: кухонний набір з умивальником та витяжкою, гардеробну, диван, газову плитку Whirpool, духовку Whirpool, мікрохвильову піч Whirpool, пральну машину LG, холодильник LG, м`яке крісло та пуф, світильники в кількості 5 штук, килим турецький, тому це майно підлягає поділу між сторонами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, а також зазначив, що сплата коштів продавцю за спірні квартиру та нежитлові приміщення саме ОСОБА_1 до укладення шлюбу між сторонами підтверджено попередніми договорами та угодами про внесення змін до попередніх договорів.

Разом з тим, зібраними у справі доказами підтверджено, що доходи ОСОБА_1 як фізичної особи підприємця за період 2012-2015 роки перевищують 1 000 000 грн, тому у нього була фінансова можливість для придбання спірного майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити її позовні вимоги.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення № 20п за цією ж адресою придбані сторонами під час перебування у шлюбі, тому відповідно до статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, а згідно з частиною першою статті 70 СК України підлягає поділу у рівних частках.

ОСОБА_2 стверджує, що вона також приймала участь у купівлі квартири та нежитлових приміщень за рахунок коштів, які були надані її батьками у розмірі 20 000 дол. США. Вказані обставини підтверджено зібраними у справі доказами та показаннями свідків.

ОСОБА_1 не доведено наявності особистих коштів для придбання квартири та нежитлових приміщень.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що спірні об`єкти нерухомості фактично були придбані до реєстрації шлюбу сторін, кошти за це майно сплачено (перераховано на рахунок іншої сторони) особисто позивачем 16 жовтня 2014 року.

Доходи ОСОБА_1 до укладення попередніх договорів та передачі коштів перевищують 1 000 000 грн, тому він мав можливість придбати спірне майно особисто.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 квітня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24 березня 2015 року до 12 грудня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

25 березня 2015 року ОСОБА_1 укладено два договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень № 20п за цією ж адресою, відповідно до яких за позивачем зареєстровано право власності на спірні об`єкти нерухомості.

Суди також встановили, що до укладення основних договорів купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (продавцем за спірними правочинами) 16 жовтня 2014 року (до укладення шлюбу між сторонами) укладено попередні договори із зобов`язанням укласти згадані основні договори до 01 березня 2015 року.

Встановлено, що 14 жовтня 2014 року ОСОБА_1 у повному розмірі сплатив суму за придбання нерухомості: 430 571 грн (за квартиру) та 172 229 грн (за нежитлові приміщення).

Відповідно до договорів про внесення змін до попередніх договорів, що укладені між тими ж особами 25 березня 2015 року, у зв`язку зі зменшенням вартості об`єктів нерухомості, після укладення основних договорів кошти за спірне майно частково повернуто ОСОБА_1 (42 029 грн та 99 571 грн).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено вище, ОСОБА_1 14 жовтня 2014 року (до укладення шлюбу між сторонами) у повному розмірі сплатив суму за придбання нерухомості: за квартиру та за нежитлові приміщення.

Суди також встановили, що на час укладення попередніх договорів сторони однією сім`єю не проживали, у фактичних шлюбних стосунках не перебували.

ОСОБА_2 та її батьки стороною попередніх договорів та особами на права, обов`язки чи інтереси яких на такі правочини впливають, не були.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що кошти за квартиру АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення № 20 п за цією ж адресою були сплачені продавцю особисто ОСОБА_1 до укладення шлюбу між сторонами. Оскільки вказане майно придбане за особисті кошти ОСОБА_1 , то воно є його особистою приватною власністю.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що спірні квартира та нежитлові приміщення придбані сторонами під час перебування у шлюбі, тому відповідно до статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, а згідно з частиною першою статті 70 СК України підлягає поділу у рівних частках, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а також спростовані встановленими судами обставинами.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що ОСОБА_2 приймала участь у купівлі квартири та нежитлових приміщень за рахунок коштів, які були надані її батьками у розмірі 20 000 дол. США, оскільки надані нею виписки з банківських рахунків підтверджують лише факт зняття її батьками відповідних грошових коштів, зі своїх рахунків, однак такі документи не свідчать про те, що саме зняті кошти у розмірі 20 000 дол. США було передано на придбання спірної квартири та нежитлового приміщення. ОСОБА_2 не довела факту особистої майнової участі у придбанні вказаного вище майна, її батьки також не зверталися з позовними вимогами до суду про визнання права власності на частину спірного майна.

Суди дали належну правову оцінку поясненням ОСОБА_8 та мотивували, чому не взяли до уваги його свідчення.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 не доведено наявності особистих коштів для придбання квартири та нежитлових приміщень, не заслуговують на увагу, оскільки доходи ОСОБА_1 як фізичної особи підприємця за період 2012-2015 роки перевищують 1 000 000 грн, тому у нього була фінансова можливість для придбання спірного майна. Вказані обставини підтверджено свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, свідоцтвом платника єдиного податку, податковими деклараціями, книгою обліку доходів єдиного податку першої і другої груп та платників єдиного третьої групи, які не є платниками ПДВ.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що ОСОБА_2 надавала згоду на купівлю спірної квартири, тому їй належить 1/2 частина цього майна, оскільки сама така згода за наявності належним чином встановлених обставин справи на підставі оцінених судом доказів про набуття майна лише одним із подружжя за власні кошти, не має правового значення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 05 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк