КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 373/1773/18

провадження № 22-ц/824/6539/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Стрижеуса А.М.

за участю секретаря судового засідання -Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - фізична особа-підприємець ОСОБА_2, Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4

на ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2019 року у складі судді Залеської А.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що 21 вересня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки DAF, д.н.з. НОМЕР_3 з напівпричепом ВОДЕХ, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля HYUNDAI SANTA FE, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1, внаслідок якої відбулося зіткнення та позивач отримав тілесні ушкодження. Звертав увагу на те, що ОСОБА_3 вчинив дорожньо-транспортну пригоду під час виконання трудових обов'язків водія вантажних автомобілів, будучи найманим працівником ФОП ОСОБА_2 Вказане підтверджується вироком Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 лютого 2018 року, яким ОСОБА_3 був визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченому частиною 1 статті 286 КК України з призначенням покарання у виді 1 року обмеження волі та позбавлення права керувати транспортним засобом. Зазначав, що відповідно до звіту автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу автомобіля від 24 липня 2018 року матеріальний збиток, завданий автомобілю позивача HYUNDAI SANTA FE, д.н.з. НОМЕР_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, складає 478 528,00 грн.

Враховуючи вказане, просив стягнути з ПрАТ «Страхова група «ТАС» на його користь шкоду, завдану здоров'ю, у розмірі 5 865,79 грн. та шкоду, завдану майну, у розмірі ліміту відповідальності в сумі 50 000,00 грн.; стягнути з ФОП ОСОБА_2 шкоду, завдану майну, у розмірі, не покритому лімітом відповідальності страховика, у сумі 428 528,00 грн. та моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн.; стягнути солідарно з відповідачів судові витрати пропорційно задоволеним вимогам.

У лютому 2019 року представник позивача ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення позовушляхом накладення арешту на транспортні засоби, які належать на праві власності ФОП ОСОБА_2 згідно з даними Єдиного державного реєстру МВС України, а саме:

- автомобіль марки DAF, д.н.з. НОМЕР_3;

- напівпричіп ВОДЕХ, д.н.з. НОМЕР_1;

- напівпричіп марки ВОДЕХ, модель KIS 33, рік випуску 2003, колір сірий;

- автомобіль марки MAN, модель TGX18/440, рік випуску 2010, колір сірий;

- автомобіль марки КАМАЗ, модель 5511, рік випуску 1984, колір зелений;

- напівпричіп марки ВОДЕХ, модель KIS 3Р, рік випуску 2010, колір сірий;

- напівпричіп марки ВОДЕХ, модель KIS 3WA, рік випуску 2010, колір сірий;

- автомобіль марки DAF, модель XF105.460, рік випуску 2011, колір червоний;

- автомобіль марки DAF, модель XF105.460, рік випуску 2012, колір білий;

- автомобіль MAZDA, модель 3MPS, рік випуску 2016, колір червоний;

- автомобіль марки DAF, модель XF95.480, рік випуску 2006, колір білий;

- напівпричіп марки ВОДЕХ, модель KIS 3Р WA, рік випуску 2006, колір сірий;

- напівпричіп марки KPONE, модель AZW18, рік випуску 2006, колір чорний;

- автомобіль RENAULT, модель TRAFIC, рік випуску 2007, колір білий;

- напівпричіп марки ВОДЕХ, модель KIS 33, рік випуску 2005, колір червоний;

- напівпричіп марки ВОДЕХ, модель KIS 33, рік випуску 2005, колір червоний;

- автомобіль марки DAF, модель XF95.430, рік випуску 2005, колір білий;

- автомобіль марки DAF, модель XF95.480, рік випуску 2006, колір білий;

- автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель GL350CDI, рік випуску 2013, колір чорний;

- причіп марки H&W, модель HWDCAB-3078, рік випуску 2008, колір чорний;

- автомобіль марки NISSAN, модель X-TRAIL, рік випуску 2012, колір білий;

- автомобіль марки AUDI, модель Q7, рік випуску 2012, колір червоний;

- автомобіль марки MAN, модель TGA26.440, рік випуску 2006, колір синій;

- напівпричіп марки KPONE, модель AZW18, рік випуску 2005, колір сірий;

- автомобіль марки MAN, модель TGA26.440, рік випуску 2006, колір синій;

- напівпричіп марки ВОДЕХ, модель KIS3, рік випуску 2006, колір червоний;

- автомобіль марки DAF, модель XF95.380, рік випуску 2005, колір жовтий;

- автомобіль марки DAF, модель TE96 NCE, рік випуску 2005, колір білий;

- автомобіль марки КАМАЗ, модель 53213, рік випуску 1994, колір сірий;

- причіп марки ГКБ, модель 8350, рік випуску 1981, колір зелений;

- причіп марки ГКБ, модель 8350, рік випуску 1988, колір сірий;

- причіп марки ГКБ, модель 88350, рік випуску 1986, колір сірий;

- автомобіль марки КАМАЗ, модель 5320, рік випуску 1990, колір зелений.

В обґрунтування вимог зазначала, що заявлена сума стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_2, з яким винний у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах, є істотною та складає 478 528,00 грн. Указувала на те, що відповідач ФОП ОСОБА_2 намагається довести новий факт того, що водій ОСОБА_3 володів його транспортним засобом в момент дорожньо-транспортної пригоди, не виконуючи при цьому трудових обов'язків, а здійснюючи поїздку в особистих цілях. На думку представника позивача, така поведінка відповідача ФОП ОСОБА_2 свідчить про наявність підстав уважати, що виконання можливого рішення суду у разі його ухвалення на користь позивача буде ускладненим або неможливим. Уважає, що накладення арешту на рухоме майно відповідача ФОП ОСОБА_2 позбавить відповідача у будь-який спосіб реалізувати намір щодо відчуження свого майна з метою уникнення відповідальності, а обраний захід забезпечення позову є співмірним заявленим позовним вимогам.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 03 березня 2019 року представник позивача ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову у повному обсязі, оскільки вважає вказану ухвалу незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що накладення арешту на рухоме майно, а саме вантажні автомобілі, які належать відповідачу на праві власності, може призвести до незворотних наслідків або порушити інтереси третіх осіб, тобто водіїв, як найманих працівників ФОП ОСОБА_2 Окрім того, як зазначає апелянт, суд не з'ясовув питання наявності у ФОП ОСОБА_2 найманих працівників на момент постановлення оскаржуваної ухвали та здійснення ним підприємницької діяльності за межами України. Указує на те, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях та не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

08 квітня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскільки уважає оскаржувану ухвалу такою, що повністю відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 149-153 ЦПК України та виходив, зокрема, з того, що арешт транспортних засобів, про який просить представник позивача, є неспівмірним заявленим позовним вимогами заходом.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 роз'яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Зокрема, заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Тобто, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Проте, заява представника позивача взагалі не містить будь-якого достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення даного позову.

Так, відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України та мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 в розпорядження суду надано копію відповіді територіального сервісного центру №3248 Регіонального сервісного центру в Київській області МВС України на її адвокатський запит, де зазначено які саме транспортні засоби зареєстровані за громадянином ОСОБА_2, проте представником позивача не надано інформації щодо вартості такого майна.

Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, колегія уважає, що при розгляді заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову місцевим судом правильно встановлено недоведеність співмірності заявлених позивачем заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам та наявності у відповідача наміру ухилятися від виконання чи перешкоджати виконанню можливого рішення суду.

З огляду на викладене, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем, є обґрунтованим.

Отже, доводиапеляційної скарги колегія суддів визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення щодо забезпечення позову, не спростовують правильних висновків суду щодо недоведеності співмірності забезпечення заявленим позовним вимогам та відсутності підстав стверджувати, що невжиття обраного позивачем заходу забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а тому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, які б могли бути підставою для скасування ухвали суду.

Згідно вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін як такої, що є законною та обґрунтованою.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2019 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 16 квітня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

А.М. Стрижеус