Справа № 303/3936/18
П О С Т А Н О В А
Іменем України

01 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., КОЖУХ О.А.

при секретарі ЮРОЧКО А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/3936/18 за позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення, за апеляційною скаргою Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 грудня 2018 року, повний текст якого складено 17 грудня 2018 року, головуючий суддя Довжанин В.М.,-

встановив:

02.07.2018 Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління ДПС України звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) є балансоутримувачем відомчого житлового будинку АДРЕСА_1 , що знаходиться в управлінні Державної прикордонної служби України і власником якого є держава в особі Верховної Ради України. Будинок використовується для проживання військовослужбовців прикордонного загону та членів їх сімей.

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями в порядку, передбаченому ЖК України та іншими нормативно-правовими актами. На виконання Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2006 № 1081 (далі Порядок), наказом Адміністрації ДПС України від 20.12.2007 № 1040 (реєстрація в Мін`юсті України від 11.01.2008 за № 16/14707) затверджено Інструкцію «Про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України» (далі Інструкція). Зазначеною Інструкцією передбачено, що відомче (службове) житлове приміщення надається на час виконання військовослужбовцям обов`язків військової служби (за місцем проходження служби). У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом у іншу місцевість, попередньо займані службові приміщення підлягають звільненню.

ОСОБА_1 під час проходження служби у ІНФОРМАЦІЯ_2 за своїм зверненням і на підставі рішення житлової комісії загону від 29.12.2004 (протокол № 14) отримала службове житлове приміщення окрему кімнату в житловому блоці АДРЕСА_2 ). ОСОБА_1 заселилася у кімнату, але за отриманням ордера не зверталася, від укладання договору найму приміщення відмовилася.

Наказом начальника прикордонного загону від 12.01.2018 № 13-ос припинено (розірвано) контракт зі старшиною ОСОБА_1 і звільнено її з військової служби у запас на підставі ст. 26 ч. 6 п. «и» - у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, із застосуванням абз. 1 п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом начальника прикордонного загону від 05.02.2018 № 41-ос старшину ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та знято зі всіх видів забезпечення.

За приписами ст.ст. 118, 124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з положеннями п.п. 19, 26 Порядку, п. 2.22. Інструкції, підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї без надання іншого житлового приміщення особа, звільнена з військової служби в запас або у відставку у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем.

Отже, починаючи з 05.02.2018 ОСОБА_1 повинна була звільнити займане службове приміщення, а в разі відмови повинна бути виселена. Однак, після припинення військової служби відповідач службове жиле приміщення не звільнив.

Такі дії відповідача порушують права власника майна щодо вільного розпорядження ним та його використання для забезпечення службовим житлом військовослужбовців, для чого й призначене відомче житло. На неодноразові вимоги позивача звільнити житлове приміщення відповідач не реагує, чим порушує вимоги закону та права позивача.

Посилаючись на ці обставини, обґрунтовуючи свої вимоги також положеннями ст.ст. 383, 387, 391, 785 ЦК України, позивач просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 та виселити її з цього відомчого житлового приміщення Мукачівського прикордонного загону. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 12.12.2018 у позові відмовлено. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що норми підзаконних правових актів, на які в обґрунтування своїх вимог посилався позивач, суперечать Конституції України, Законам України та іншим нормативним актам, які мають вищу юридичну силу і підлягають застосуванню в спірних правовідносинах. Відповідача, який прослужив у ДПС України понад 13 років, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення. Крім того, виселення відповідача без надання іншого житла недопустиме через мораторій, встановлений Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Позивач Мукачівський прикордонний загін оскаржив рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається в апеляційній скарзі загалом на ті самі доводи, якими мотивувався позов. Додатково наводить таке.

Під час проходження служби старшина ОСОБА_1 неодноразово притягувалась до дисциплінарної відповідальності, її більш ніж 2 рази за 12 місяців притягували до такої відповідальності.

ОСОБА_1 проходила військову службу в Мукачівському прикордонному загоні упродовж двох періодів: з 24.11.2004 по 25.11.2007 (3 роки); з 16.11.2017 по 05.02.2018 (2 місяці 20 днів), тому загальний термін перебування у службових відносинах із юридичною особою в/ч НОМЕР_1 , якій належить житлове приміщення, склав 3 роки 20 днів. 25.11.2007 ОСОБА_1 було переведено для подальшого проходження служби до ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_2 ), з 07.07.2013 вона проходила службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 (в/ч НОМЕР_3 ). Тобто, ОСОБА_1 не проходила службу у військовій частині, яка надала службове жиле приміщення, не менш як 10 років, тому суд невірно застосував у спорі положення ст. 125 ЖК України.

Відповідно до п.п. 21, 30 Порядку, при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством; військовослужбовці знімаються з обліку у разі звільнення з військової служби у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем.

Посилання суду на загальні норми житлового права щодо неможливості виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення суперечить положенням п. 2.22. Інструкції, яка є спеціальною нормою права. Оскільки ОСОБА_1 звільнена з військової служби з негативних підстав, вона повинна бути виселена з житлового приміщення.

Суд дійшов невірного висновку про те, що будинок, з якого належить виселити відповідача, є гуртожитком, оскільки такий є багатоквартирним житловим будинком, що підтверджується копією технічного паспорта на будинок. Тому суд не мав підстав для застосування положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в частині запровадження мораторію на виселення з гуртожитків законних мешканців.

Позивач просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Райко В.В., вказує на її необґрунтованість, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, зокрема, наступне.

Позивач не довів, що будинок, де знаходиться житлове приміщення, щодо виселення з якого пред`явлено позов, не є гуртожитком, тоді як відповідно до технічних документів та норм законодавства, наявних доказів суд правильно кваліфікував житловий будинок як гуртожиток. Саме таке житлове приміщення отримала ОСОБА_1 .

Твердження позивача про те, що ОСОБА_1 начебто відмовилася від отримання ордера на житлове приміщення та від укладення договору найму цілком бездоказове. Навпаки, відповідач просив про укладення договору найму, на що відповіді не отримав. Суд першої інстанції правильно застосував положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в частині запровадження мораторію на виселення з гуртожитків законних мешканців та в частині обов`язку власників гуртожитків видати відповідним мешканцям ордери, які раніше не були отримані з незалежних від цих осіб підстав.

ОСОБА_1 проходила військову службу у Держприкордонслужбі України, а Мукачівський прикордонний загін був лише одним із місць цієї служби. Тож міркування позивача про те, що служба в інших військових частинах не підлягає врахуванню в контексті спору необґрунтоване та суперечить законодавству.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Райка В.В., які апеляцію не визнали, врахувавши, що після відкладення розгляду справи для забезпечення позивачем свого належного представництва у процесі таке не було забезпечене, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами житлового законодавства, у відповідній частині нормами законодавства про проходження військової служби, цивільного законодавства в редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу з 07.04.1994 по 05.02.2018, як це зафіксовано довідкою ІНФОРМАЦІЯ_5 від 03.07.2018 № 266/4/1 (а.с. 45). З послужного списку ОСОБА_1 та інших матеріалів справи вбачається, що з квітня 1994 року вона за контрактом проходила службу у різних військових частинах Збройних Сил України до 07.07.2004, коли була зарахована до складу Державної прикордонної служби України, де проходила службу за контрактом у різних військових частинах до моменту звільнення зі служби на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 (в/ч НОМЕР_1 ) від 12.01.2018 № 13-ос та виключення зі списків особового складу військової частини на підставі наказу від 05.02.2018 № 41-ос (а.с. 8, 9, 40-44).

Наказами начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Західного регіонального управління ДПС України (Мукачівський прикордонний загін, в/ч НОМЕР_1 ):

від 12.01.2018 № 13-ос «По особовому складу» припинено (розірвано) контракт зі старшиною ОСОБА_1 і звільнено її з військової служби у запас на підставі ст. 26 ч. 6 п. «и» - у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, із застосуванням абз. 1 п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 9);

від 05.02.2018 № 41-ос «По особовому складу» старшину ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та знято зі всіх видів забезпечення, наказом зафіксовано, що вислуга ОСОБА_1 станом на 05.02.2018 становить: календарна 23 роки 9 місяців 24 дні; пільгова 3 роки 1 місяць 26 днів; загальна 26 років 11 місяців 20 днів (а.с. 8).

Таким чином, ОСОБА_1 у календарному обчисленні проходила військову службу 23 роки 9 місяців 24 дні, включаючи службу в Державній прикордонній службі України 13 років 6 місяців 30 днів, і протягом цього часу мала статус військовослужбовця безвідносно до того, проходила вона таку службу у Збройних Силах України чи у Державній прикордонній службі України і в яких конкретно військових частинах. Визначальним є саме правовий статус ОСОБА_1 протягом зазначеного періоду як військовослужбовця (Преамбула, ст. 1 ч. 9, ст. 2 ч.ч. 1, 2, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 5 Закону України «Про збройні сили України», ст.ст. 14, 18, 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України»).

Під час проходження ОСОБА_1 військової служби у Мукачівському прикордонному загоні житлова комісія загону рішенням від 29.12.2004, зафіксованим протоколом засідання комісії № 14, на підставі рапорту військовослужбовця щодо отримання службової житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 відповідно до ст.ст. 127-132 ЖК України вирішила надати ст. солдату ОСОБА_1 кімнату № 3 житловою площею 16,8 кв. м на склад сім`ї 2 особи (а.с. 12).

Оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 було ініційоване Мукачівським прикордонним загоном, за заявою загону Виконавчий комітет Мукачівської міської ради Закарпатської області прийняв 25.12.2003 рішення № 319 «Про оформлення права власності на будівлі та споруди по АДРЕСА_1 », яким вирішив оформити право загальнодержавної власності на відповідні об`єкти, зокрема, на гуртожиток (літ. А) (а.с. 85).

Згідно з даними Інформаційної довідки від 20.03.2017 № 82887730 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 83-84), первісну державну реєстрацію права власності на цей об`єкт нерухомості проведено 15.04.2004 на підставі вищевказаного рішення Мукачівського міськвиконкому від 25.12.2003 № 319 та виданого відповідно до нього свідоцтва про право власності.

За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.09.2014, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.09.2014 (а.с. 7, 81) та згідно з актуальною інформацією вказаної інформаційної довідки, об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 зареєстрований 04.09.2014 як житлова будівля (гуртожиток літ. А з належними до нього складовими (трансформаторна будка літ. Б, споруди 1-6, мощення І-ІІ)) загальною площею 1500 кв. м, власником якої є держава в особі Верховної Ради України, орган управління Державна прикордонна служба України, балансоутримувач Мукачівський прикордонний загін (в/ч НОМЕР_1 ).

Листом Мукачівського міськвиконкому від 04.02.2016 № Т-159/05-08 на депутатське звернення народного депутата України ОСОБА_2 повідомлено, що «за період з 2004 року по теперішній час виконавчим комітетом… рішення про перереєстрацію будівлі по АДРЕСА_1 з статусу гуртожитку у статус відомчого житла не приймалось» (а.с. 102).

У силу положень ст. 182 ч.ч. 1, 2, 4 ЦК України, ст.ст. 1, 2, ст. 3 ч.ч. 1, 2, 3, 4, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст.ст. 10, 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV) в редакції, що була чинною станом на 04.09.2014, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації в порядку, передбаченому законом, така реєстрація є обов`язковою; державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень; права на нерухоме майно, що винили до набрання чинності Законом № 1952-IV, визнаються дійсними у разі, якщо реєстрація відповідних прав була проведена за законодавством, що діяло на момент їх виникнення. Аналогічно ці питання врегульовані Законом № 1952-IV у редакціях, чинних на час вирішення справи судом першої інстанції та розгляду справи апеляційним судом (ст. 1, ст. 2 ч. 1 п. 1, ст. 3 ч.ч. 1, 2, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 32).

Отже, достовірність офіційних даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно презюмується, ця достовірність гарантується державою, відомості Державного реєстру прав можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому законом.

З огляду на викладене, житлова будівля по АДРЕСА_1 має правовий статус гуртожитку (ст. 127 ЖК України), а не багатоквартирного будинку, як про це стверджує позивач. Факт виготовлення 21.05.2014 Технічного паспорта на цю будівлю як на багатоквартирний будинок (з якого в справі, до того ж, є лише копія титульного аркуша а.с. 86), а також надані на стадії апеляційного розгляду справи адресований позивачу лист Мукачівського міськвиконкому від 25.02.2019 № 01-32/600 про те, що виконком не приймав рішень щодо надання будинку чи окремим приміщенням в ньому статусу гуртожитку, зміст ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 06.05.2014, в якій констатується, що «як вбачається з матеріалів справи виконавчим комітетом Мукачівської міської ради рішення про реєстрацію житлового будинку АДРЕСА_1 не приймалося, статус гуртожитку не надавався… будинок… не являється гуртожитком» не спростовують встановленого факту державної реєстрації відповідного будинку саме як гуртожитку та чинності такої реєстрації. Оцінюючи відповідні докази і матеріали справи у контексті правового статусу відповідного об`єкта нерухомості, апеляційний суд зобов`язаний виходити з факту наявної чинної та обов`язкової для застосування в спорі державної реєстрації речового права на нерухоме майно.

Відтак, ОСОБА_1 під час проходження військової служби отримала житлову кімнату в гуртожитку по АДРЕСА_1 . Спеціальний ордер на вселення відповідача в гуртожиток, як це вимагалося відповідною редакцією ст. 129 ЖК України, адміністрація військової частини ОСОБА_1 не видала, водночас надала жиле приміщення фактично, це приміщення використовувалося військовослужбовцем тривалий час, відкрито, зберігалося за ним протягом усього часу проходження служби, в тому числі, й тоді, коли ОСОБА_1 , як про це зазначається в апеляційній скарзі, переводилася з 25.11.2007 для подальшого проходження служби до ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_2 ), а з 07.07.2013 для проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_4 (в/ч НОМЕР_3 ).

Такими діями позивач визнав право відповідача на користування жилим приміщенням також і в період, коли той проходив військову службу в інших підрозділах ДПС України, зв`язок відповідача із жилим приміщенням не переривався, позивач проти користування відповідачем кімнатою в гуртожитку протягом усього часу перебування на військовій службі не заперечував. Фактичні дії позивача, серед іншого, суперечать правовій позиції, висловленій в апеляційній скарзі щодо пов`язування в контексті житлового права часу проходження ОСОБА_1 служби лише зі службою в Мукачівському прикордонному загоні. Поза тим, відповідна правова позиція щодо такого пов`язування є хибною.

Наведені в позовній заяві підстави для задоволення пред`явлених вимог, які полягають у тому, що ОСОБА_1 заселилася у кімнату, але за отриманням ордера не зверталася, від укладання договору найму приміщення відмовилася, не ґрунтуються ані на законі, ані на доказах. Так, за приписами ст.ст. 18, 128, 129 ЖК України, п.п. 9, 10, 14 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 № 208 у відповідній редакції, управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом, видача спеціального ордера на жиле приміщення в гуртожитку та вселення на підставі такого ордера є обов`язком саме адміністрації військової частини, законодавство (зокрема, ст.ст. 10, 130 ЖК України, п.п. 18, 19 Примірного положення про гуртожитки) не покладає обов`язку на мешканця гуртожитку звертатися по ордер. Особа вправі розраховувати, що адміністрація та/або орган управління житловим фондом діють відповідно до покладених на них законом обов`язків правомірно, невиконання приписів закону цими органами не може слугувати підставою для покладення на особу негативних наслідків, позбавлення її відповідних прав, їх обмеження тощо. Позивач не дав пояснення, не надав доказів стосовно причини невиконання ним обов`язку видати спеціальний ордер відповідачу, неможливості виконання цього обов`язку і т.ін.

Те саме стосується договору найму. 04.06.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким ст. 130 ЖК України викладено в редакції, що передбачає визначення порядку користування жилою площею в гуртожитках договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується КМ України. У справі немає доказів розроблення органом управління житловим фондом договору найму (оренди) жилого приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_1 (проекту договору) та доведення його до відома ОСОБА_1 , пропонування укласти такий договір тощо, тоді як саме власник жилого приміщення (орган управління ним) зобов`язаний вжити заходів до правового врегулювання використання мешканцем цього приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що саме ОСОБА_1 заявою від 16.04.2018 (після звільнення зі служби) зверталася до Мукачівського прикордонного загону, де вказувала, що неодноразово зверталася з проханням укласти договір найму жилого приміщення в гуртожитку, на що їв відмовляли, а пропонували укласти договір під умовою звільнення займаного приміщення після припинення служби. Листом від 28.04.2018 № 721-Т-20 Мукачівський прикордонний загін відмовив в укладенні договору найму жилого приміщення мотивуючи звільненням відповідача з військової служби (а.с. 18-19).

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному КМ України (ст. 12 ч. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон № 2011-XII)).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти, обставини та норми права, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб.

Пред`являючи позов, Мукачівський прикордонний загін виходив із того, що ОСОБА_1 підлягає виселенню з жилого приміщення, займаного у відомчому житловому будинку на підставі ст.ст. 118, 124 ЖК України, тобто, зі службового жилого приміщення, під яке виділяється, як правило, окрема квартира. Окрім наведених, правовими підставами виселення зазначалися пункти 19, 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2006 № 1081, пункт 2.22. Інструкції «Про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України», затвердженої наказом Адміністрації ДПС України від 20.12.2007 № 1040 (реєстрація в Мін`юсті України від 11.01.2008 за № 16/14707).

Відповідно до ст. 124 ЖК України, службовці, що припинили трудові відносини з установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Пункти 19 і 26 вищевказаного Порядку стосуються лише питань користування службовими жилими приміщеннями та квартирного обліку при переміщенні по службі з переїздом в іншу місцевість. Пункт 2.22. Інструкції передбачає, що підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї без надання іншого житлового приміщення особа, звільнена з військової служби в запас або у відставку у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем. Цей пункт Інструкції кореспондується з п. 30 Порядку, згідно з яким військовослужбовці знімаються з обліку у разі звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем.

Конституцією України встановлено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом; житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ст. 9 ч.ч. 4, 5 ЖК України). Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ст. 311 ч. 4 ЦК України). Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами; ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст. 1-2, ст. 2 Закону № 2011-XII). Таким чином, виселення з жилого приміщення може мати місце з підстав і в порядку, встановлених саме законом.

ЖК України передбачає правило, відповідно до якого без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (ст. 125 абз. 3 ЖК України). Перелік підстав, які не допускають виселення особи без надання іншого жилого приміщення, що встановлений ст. 125 ЖК України (законом, що регулює житлові правовідносини), є вичерпним. Виходячи з підстав позову, Мукачівський прикордонний загін поставив питання про виселення ОСОБА_1 зі службового жилого приміщення без надання іншого житла внаслідок, по-перше, звільнення її з військової служби (ст. 124 ЖК України), по-друге, через звільнення за систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем (п. 2.22. Інструкції).

Однак, у справі встановлено, що жиле приміщення, про виселення з якого ОСОБА_1 проставив питання Мукачівський прикордонний загін, має статус гуртожитку, користування яким ЖК України регулює нормами Розділу ІІІ Глави 4. Стаття 132 ЖК України передбачає, що:

сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу,… підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням (ч. 1);

інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину (ч. 2);

осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення (ч. 3).

Мукачівський прикордонний загін не пред`являв позов до ОСОБА_1 з фактичних і правових підстав, що відповідають дійсним обставинам, власне, не пред`являв позов про виселення з гуртожитку. Тим часом, підстави для виселення особи з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення суттєво відрізняються від тих, що передбачені для виселення зі службового жилого приміщення, а осіб, перелічених у статті 125 ЖК України, теж може бути виселено тільки з наданням їм іншого жилого приміщення.

ОСОБА_1 перебувала на військовій службі майже 24 календарні роки, з яких 13 з половиною років у Державній прикордонній службі України, тобто, відповідає критерію, визначеному абзацом 3 статті 125 ЖК України. Позивач не пред`являв позов також із підстави, наведеної ним у подальшому в апеляційній скарзі, а саме, щодо неможливості застосування до відповідача положень ст. 125 абз. 3 ЖК України через начебто проходження військової служби менш ніж десять років, необхідних для застосування цих положень закону. Апеляційний суд констатує, що ці, як і інші підстави пред`явлених вимог, що не наводилися в позовній заяві, не враховуються з огляду на положення ст. 367 ч. 6 ЦПК України.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3 Конституції України). В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8 Конституції України). За змістом положень ст. 4 ЦК України, ст. 3 ЖК України, органи державної влади України, зокрема, Державна прикордонна служба України, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні, в тому числі, житлові, відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, такі нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції та законам України. Одним з основних принципів цивільного судочинства є верховенство права, яким керується суд при розгляді справи, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (ст. 2 ч. 3 п. 1, ст. 10 ч.ч. 1, 7 ЦПК України).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписана від імені України 09.11.1995, і Перший протокол до Конвенції, підписаний від імені України 19.12.1996, у м. Страсбурзі, ратифіковані Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у силу положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ч.ч. 2, 4 ЦПК України є частиною національного законодавства, Конвенція, протоколи до неї та практика Європейського суду з прав людини застосовуються при розгляді справ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч. 1); органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч. 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.03.2011 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) сформулював висновки, відповідно до яких, зокрема:

втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (п. 41);

втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (п. 42);

вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону; зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування; функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам;… (п. 43);

крім того, втручання у право … на повагу до … житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві»; інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою; концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві; враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення; зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (п. 44).

Отже, законні підстави для виселення особи з жилого приміщення та пропорційність виселення меті такого виселення без надання іншого жилого приміщення повинні враховуватися і в разі, якщо вважається, що позивач діє в інтересах інших осіб із метою забезпечення їх жилими приміщеннями.

Пункт 2.22. Інструкції, що його позивач наводить як підставу для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, не може бути застосований у якості підстави для виселення. Цей пункт Інструкції, яка є нормативно-правовим актом Державної прикордонної служби України, суперечить правовим актам вищої юридичної сили (зокрема, ст. 47 Конституції України, ст. 9 ч. 4, ст. 125 ЖК України, ст. 311 ч. 4 ЦК України), оскільки встановлює додаткову підставу для виселення особи з жилого приміщення без надання іншого житла, яка не передбачена законом, і допускає можливість виселення не на підставі закону, як того вимагають відповідні імперативні норми, а на підставі підзаконного (відомчого) правового акта. За цих умов, відповідне втручання в житлове право особи не може вважатися, зокрема, таким, що «здійснюється згідно із законом», а застосуванню в спорі підлягають наведені вище норми закону.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку по суті про відсутність підстав для задоволення позову, позаяк про задоволення позовних вимог рішення може бути прийняте лише за умови їх обґрунтованості та доведеності (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Позивач, діючи у цивільних відносинах вільно, здійснюючи свої цивільні та процесуальні права та реалізуючи право на судовий захист на власний розсуд, не виконав свого обов`язку належного доказування позову у змагальному цивільному процесі (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 43, 49, 76-81 ЦПК України), з тих підстав, з яких позов був пред`явлений, він не міг бути задоволений. Доводи апеляції цього не спростовують.

Поряд із цим, апеляційний суд зауважує таке. Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач подав, а суд приєднав до справи документи, які свідчать про використання ОСОБА_1 права на приватизацію державного житлового фонду (а.с. 68-72). З документів випливає, що розпорядженням Відділу приватизації Хмельницького міськвиконкому від 21.02.2002 № 28352 вирішено передати у спільну часткову власність ОСОБА_1 , 1968 р.н., і її сину ОСОБА_3 , 1988 р.н., по 1/2 частці кожному однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Цього ж дня право власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на квартиру було зареєстровано. Апеляційному суду ОСОБА_1 пояснила, що в квартирі вона не проживає, її займає сім`я сина.

Позивач не змінював підстави позову з урахуванням цих відомостей, тож не пред`являв позов й із указаних підстав, водночас факт приватизації ОСОБА_1 квартири підлягає врахуванню в контексті справи щодо можливості безпосереднього застосування в спірних правовідносинах Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (Закон № 500-VI). Відповідно до правової позиції відповідача, позов заперечувався також із тієї підстави, що Законом № 500-VI забороняється виселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього закону, які на правових підставах були вселені в гуртожитки і проживають в них, без попереднього надання їм іншого житла (за винятком випадків визнання встановленим порядком гуртожитків аварійними чи непридатними для проживання), крім того, на виселення законних мешканців гуртожитків запроваджується мораторій протягом реалізації Загальнодержавної програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2017-2021 роки (ст. 19 ч. 1, п. 3 Розділу VIII «Прикінцеві положення»).

Суд першої інстанції погодився з такими доводами сторони відповідача, позивач, своєю чергою, стверджував у апеляційній скарзі про відсутність підстав для застосування положень Закону № 500-VI в частині запровадження мораторію на виселення з гуртожитків законних мешканців (хоча й виходив при цьому лише з правового статусу будівлі, яку не вважає гуртожитком).

Закон № 500-VI набрав чинності 01.01.2009 і в редакції, що діяла на час пред`явлення позову та вирішення справи судом першої інстанції, визначав, що ним регулюються правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону (Преамбула). Згідно зі ст. 1 ч. 1 Закону № 500-VI, сфера його дії поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Беручи до уваги, що ОСОБА_1 використала своє право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, для застосування в спорі положень Закону № 500-VI підстав немає, що, втім, не впливає на вірний висновок суду першої про необхідність відмови в позові з інших, окрім пов`язаних із Законом № 500-VI, підстав.

Виходячи з наведеного, апеляцію на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч.ч. 2, 4 ЦПК України слід задовольнити частково, рішення суду змінити, виключивши з його мотивувальної частини зайве судження про необхідність застосування в спорі положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», в іншій частині на підставі ст. 375 цього Кодексу правильне по суті, законне, обґрунтоване та справедливе рішення суду належить залишити без змін.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч.ч. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 грудня 2018 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини судження про необхідність застосування в спорі положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». У решті залишити рішення суду без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 9 квітня 2019 року.

Судді