ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 квітня 2019 року

м.Харків

справа № 642/2179/17

провадження № 22-ц/818/1210/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Псилогос»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Псилогос» про поділ спільного майна подружжя та стягнення половини вартості внеску до статутного капіталу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2018 року, постановлене під головуванням судді Гримайло А.М., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 03 грудня 2018 року), -

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Псилогос» про поділ спільного майна подружжя та стягнення половини вартості внеску до статутного капіталу.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 23 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду з підстав того, що позивачка за зустрічним позовом подала заяву про залишення її позову без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано легковий автомобіль марки Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Визнано частки в легковому автомобілі марки Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, ОСОБА_3 в розмірі Ѕ частини та ОСОБА_2 в розмірі Ѕ частини цього нерухомого майна. Із визначенням часток в легковому автомобілі марки Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, цей транспортний засіб належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 половину вартості внеску ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Псилогос» в розмірі 3 944 850 грн. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 4 800 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 03.12.2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що сам по собі факт придбання спірного автомобіля у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, не встановлено чи вчинялися відповідачкою дії щодо внесення до статутного капіталу будинку в інтересах сімї або дитини. ОСОБА_2 вважає, що Протокол установчих зборів ТОВ «Псилогос» не можна вважати належним доказом визначення вартості будинку, оскільки учасники товариства є самостійними у визначенні вартості негрошового внеску у статутний капітал товариства і не зобовязані проводити його оцінки. Відповідачка зазначає, що висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 є передчасними та безпідставними.

Представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 надала відзив на апеляційну скаргу, просила рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідачки залишити без задоволення, судові витрати покласти на апелянта.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль марки Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, частки якого належать подружжю по Ѕ частині кожному. Спільним майном подружжя також є житловий будинок з надвірними будівлями літ. «А-2» по вул. Риківська, буд. 24 у місті Харкові. Оскільки ОСОБА_2 розпорядилася житловим будинком на власний розсуд, без письмової згоди чоловіка, а саме: житловий будинок передано до статутного капіталу ТОВ «Псилогос» та оцінено вартістю 7 889 700 грн. Тому позивач має право на отримання грошової компенсації половини вартості внеску відповідачки до статутного капіталу ТОВ «Псилогос» у розмірі 3 944 850 грн.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що з 03 листопада 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.3). Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 09 січня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у власність житловий будинок з надвірними будівлями літ. «А-2» по вул. Риківська, буд. 24 у місті Харкові та легковий автомобіль марки Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що спільною сумісною власністю подружжя є автомобіль марки Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який підлягає розподілу та житловий будинок з надвірними будівлями літ. «А-2» по вул. Риківська, буд. 24 у місті Харкові. Проте вказаний житловий будинок 17 серпня 2017 року ОСОБА_2 внесла до статутного фонду ТОВ «Псилогос». Визначено, що вартість нерухомого майна літ. «А-2» по вул. Риківська, буд. 24 у місті Харкові становить 7 889 700 грн. Наразі вказаний житловий будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, належить ТОВ «Псилогос». Тому ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для стягнення зі ОСОБА_2 половини вартості внесеного нею під час знаходження у шлюбі майна до статутного фонду господарського товариства у розмірі 3 944 850 грн.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63, 65 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Матеріали справи свідчать про те, що легковий автомобіль марки Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, придбаний сторонами під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі.

Посилання ОСОБА_2 на те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя, - не приймається до уваги колегією суддів, оскільки згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

ОСОБА_2 не доведено, що на час придбання автомобіля вона мала особисті кошти, які вклала в придбання спірного автомобіля.

Висновок суду першої інстанції про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та визначення ідеальних часток подружжя в цьому майні, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 половини вартості внеску ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Псилогос» в розмірі 3 944 850 грн. та в частині стягнення судового збору, виходячи з наступного.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України).

Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року (справа №6-2811цс15).

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що ОСОБА_1 не заявляв позовних вимог про поділ спільної сумісної власності подружжя, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями літ. «А-2» по вул. Риківська, буд. 24 у місті Харкові. При цьому позивач просив суд компенсувати половину вартості внеску ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Псилогос» в розмірі 3 944 850 грн., що складає Ѕ частину вартості вищезазначеного житлового будинку.

Сторонами не заперечується, що 17 серпня 2017 року було зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «Псилогос», засновником якого є ОСОБА_5. Кінцевим бенефіціарним власником є ОСОБА_2 (а.с.116-120 т.1). Статутний капітал товариства визначений у розмірі 8 670 000 грн.

Статутний фонд ТОВ «Псилогос» було сформовано у тому числі за рахунок майнового внеску ОСОБА_2, а саме: житлового будинку літ. «А-2» по вул. Риківська, буд. 24 у місті Харкові.

Частиною 1 та 3 ст. 13 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю» встановлено, що вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом. Вклад у негрошовій формі повинен мати грошову оцінку, що затверджується одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. При створенні товариства така оцінка визначається рішенням засновників про створення товариства.

Так засновниками ТОВ «Псилогос» визначена вартість статутного внеску відповідачки до фонду господарського товариства у розмірі 7 889 700 грн., що підтверджується протоколом №1 Установчих зборів Засновників товариства (а.с.211 т.1).

Проте протокол установчих зборів ТОВ «Псилогос» не можна вважати належним доказом вартості спірного житлового будинку, оскільки відповідно до закону, учасники товариства є самостійними у визначенні вартості негрошового внеску у статутний капітал товариства.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Ѕ частини вартості внеску ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Псилогос» в розмірі 3 944 850 грн., оскільки грошові кошти нею не вносились, а вартість внеску у вигляді житлового будинку визначено учасниками ТОВ «Псилогос» самостійно (умовно), без залучення оцінювача.

Відповідно до ч.2 ст. 80, ст. 89 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять належних доказів вартості житлового будинку, набутого сторонами у період шлюбу.

Вимоги про стягнення суми компенсації, що дорівнює Ѕ частини розміру внеску у статутний фонд ТОВ «Псилогос» у вигляді житлового будинку, - не можуть бути задоволенні, оскільки вартість будинку при передачі його до статутного фонду господарського товариства визначалась умовно для вирішення питання про розподіл часток учасників товариства і не підтверджує вартість спірного майна на час його поділу.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2018 року в частині стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 половини вартості внеску ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Псилогос» в розмірі 3 944 850 грн. та в частині стягнення судового збору підлягає скасуванню, і в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Встановлено, що при подачі позовної заяви ОСОБА_3 сплаті підлягав судовий збір у розмірі 8 000 грн. При подачі апеляційної скарги відповідачкою сплачено 12 000 грн. (150% від 8 000 грн.). З урахуванням часткового задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_2, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 11 040 грн. (12 000 150% від 640 грн.)

Керуючись ст. 367, 374, 376 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2018 року в частині стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 половини вартості внеску ОСОБА_2 до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Псилогос» в розмірі 3 944 850 грн. та в частині стягнення судового збору скасувати, і в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 11 040 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_6

Повне судове рішення виготовлено 24.04.2019 року.