Дата документу 17.04.2019 Справа № 336/5103/17
ЗАПОРІВЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/5103/17 Головуючий у 1 інстанції Суркова В.П.
Провадження № 22-ц/807/122/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, рада опіки та піклування при виконавчому комітеті Таврійської сільської ради, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на малолітню дитину та визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на малолітню дитину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на малолітню дитину та визначення місця проживання малолітньої дитини.

У позові зазначав, що з 26.12.2015 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На даний час шлюбні відносини припинені через постійні сварки з побутових причин, внаслідок чого втрачено почуття любові то поваги один до одного.

Позивач вважає, що подальше спільне подружнє життя неможливе, оскільки сімя розпалась остаточно, можливість її встановити втрачена.

Також зазначив, що відповідач разом з малолітнім сином ОСОБА_6 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 у своїх батьків. Мати дитини ніде не працює, не в змозі забезпечити гідний рівень життя дитині, достатній уваги дитині не приділяє, його розвитком не займається, до своїх батьківських обовязків відноситься безвідповідально. Крім того, відповідач є неврівноваженою, дуже швидко виходить з себе та має схильність до розпалювання сварок і конфліктів, використовуючи при цьому образи та підвищуючи тон.

Вважає, що така поведінка є неприпустимою щодо застосування у вихованні дитини та може нанести шкоду правильному та гармонійному розвитку малолітній дитині.

Посилаючись на наведене, просив розірвати шлюб, визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з позивачем за адресою: м. Запоріжжя, вул. Тухачевського, 13, стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину віком до 6 років, починаючи стягнення з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

В позові зазначила, що після одруження їх сімя проживала в окремій кімнаті житлового будинку, що належить батькам позивача. Між нею та матірю ОСОБА_3 часто виникали сварки, останній приймав позицію своєї матері. 01.08.2016 року через чергову сварку мати ОСОБА_3 вигнала її з будинку разом з місячною дитиною, тому вона була змушена переїхати до своєї матері у с. Таврійське Оріхівського району Запорізької області. З серпня 2017 року відповідач матеріальну допомогу на дитину не надає.

Просила стягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини усіх видів заробітку, а також на її утримання в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьох років.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2018 року первісний позов задоволено частково, розірвано шлюб між ОСОБА_3В, та ОСОБА_4, зареєстрований 26 грудня 2015 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 1839. Прізвище відповідача після розірвання шлюбу залишити без змін - ОСОБА_4. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) батька щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 11 вересня 2017 року і до повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 11 вересня 2017 року і до досягнення дитиною трьох років, тобто до 01 липня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

ОСОБА_7 п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 26 грудня 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Шлюбні відносини не підтримують з серпня 2016 року, спільне господарство не ведуть, проживають окремо.

Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу не оскаржено, тому рішення у відповідній частині не переглядається.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_5 проживає разом з матірю та перебуває на її утриманні, домовленість щодо участі батька в утриманні сина не досягнута.

ОСОБА_7 обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_5 за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Таврійське, вул. Молодіжна, 23 від 22.08.2016 року та 09.12.2017 року, ОСОБА_4 проживає в будинку матері разом з сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. В помешканні матері ОСОБА_8 є окрема кімната, виділена для ОСОБА_4 та її сина. В наявності спальне ліжко для матері та дитяче ліжечко, шафи для одягу, стіл та інші меблі, запас продуктів харчування. Будинок має пічне опалювання. Мати знаходиться у декретній відпустці, але на даний момент працює позмінно у Запорізькій обласній клінічній лікарні медичною сестрою нейрореанімації. На час її відсутності доглядом за дитиною займається її мати, яка проживає разом з ними в одному помешканні. Дитина доглянута. ОСОБА_4 займається вихованням сина сама, з її слів батько дитини не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні ОСОБА_5. Житлово-побутові умови задовільні (а.с. 26, 42).

ОСОБА_4 з 02.10.2017 року працює у КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради медичною сестрою постцінтенсивної терапії нейрохірургічного відділення. Вказане підтверджується відповідною довідкою (а.с. 27).

З наданого Радою опіки та піклування при виконавчому комітеті Таврійської сільської ради письмового висновку вбачається про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з матірю ОСОБА_4 за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Таврійське, вул. Молодіжна, 23 (а. с. 43).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини разом з матірю з огляду на таке.

ОСОБА_7 зі статтями 8, 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

При визначенні місця проживання дитини у разі окремого проживання батьків застосовується принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

ОСОБА_7 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

ОСОБА_7 із ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

За положеннями ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, ОСОБА_2, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У відповідності до правової позиції, висловленої в ухвалі від 11.05.2012 р. у справі № 6-41653св11 Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (995-384), найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року містить принцип 6, за яким дитина може бути розлучена з матірю лише у винятковій ситуації, тобто перевага надається матері.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» від 12 червня 1998 року розяснено, що суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини.

Вирішуючи спір щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову щодо визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки ОСОБА_3 в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що відповідач не приділяє увагу дитині та не турбується про неї, а також про наявність у нього самостійного заробітку, що забезпечить належний рівень життя малолітнього сина. Такі ж відомості не на надані і суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів, суд першої інстанції вірно виходив з положень ч. 2 ст. 84, ст. 180, ч. 2 ст. 182 СК України , відповідно до яких дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, Батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

ОСОБА_7 ст. 8 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції з урахуванням положень ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при ухваленні рішення виходив в першу чергу з забезпечення інтересів дитини.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі ј частини заробітку (доходу) батька та 1000 грн. на утримання дружини.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: