Справа № 642/5805/18
Провадження № 2/642/446/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря Конєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення розміру частки у спільній сумісній власності та визначення порядку користування приміщенням квартири та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просить визначити розмір часток в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,0 кв.м., житловою площею 37,9 кв. м., між сторонами у рівних частках - по ј частині кожному із співвласників та визначити порядок користування зазначеною квартирою наступним чином виділити йому у користування житлову кімнату «5» площею 9,5 кв.м у квартирі АДРЕСА_2 , що відповідає частці ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності. Залишити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житлові кімнати «8» площею 16,5 кв. м та «6» площею 11,9 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2 . Приміщення: коридор площею 13,6 кв.м., кухню площею 8,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,9 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м. та частину лоджії площею 3,3 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2 залишити в загальному користуванні співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що останньому спільно з відповідачами: колишньою дружиною ОСОБА_3 та спільними дочками ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.03.1999 року Центром (відділом) приватизації Харківської міської ради, реєстраційний № 4-99-150127 на праві спільної сумісної власності належить трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 67,0 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м. Після розірвання шлюбу з відповідачкою ОСОБА_3 та з листопада 2004 року позивач не проживає за вказаною адресою, оскільки відповідачі створювали йому та його мамі перешкоди у проживанні, через що позивач був змушений знайти інше місце проживання. Також позивач потребує термінової операції, яка потребує значних коштів.

Оскільки, між сторонами склалися неприязні стосунки, сторони не можуть дійти домовленості щодо порядку користування квартирою, що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду 24.10.2018 року відкрито провадження у справі (а.с.24).

16.11.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами, якими просила визнати за нею право власності на ј частину квартири АДРЕСА_2 , належну позивачу за первісним позовом - ОСОБА_1 , за набувальною давністю.

Ухвалами суду від 18.12.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до провадження та об`єднано із основним позовом, закрито підготовче провадження та справу призначено д розгляду по суті.

29.11.2018 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву у якому вимоги позивача за зустрічним позовом вважає необґрунтованими та незаконними. (а.с.138).

17.01.2019 року ОСОБА_2 було подано пояснення щодо зустрічної позовної заяви, в якій зазначила, що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі з 2004 року, тобто більше 14 років, за цей період жодного разу у квартиру не приїздив. Також зазначила, що догляд за квартирою, поточні ремонти, оплата всіх комунальних послуг здійснюється виключно позивачем за зустрічним позовом, та вважає, що ОСОБА_1 втратив інтерес до спірної квартири. (а.с.151).

17.01.2019 року ОСОБА_3 надала пояснення щодо зустрічної позовної заяви, в яких просила позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити, та зазначила, що вважає ОСОБА_2 добросовісним набувачем чужого майна та такою, що відкрито, безперервно володіє нерухомим майном протягом 14 років.(а.с.153).

Позивач за первісним позовом в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечував.

Відповідачі за первісним позовом до судового засідання також з`явились, заперечували проти задоволення первісних позовних вимог.

Позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги за зустрічним позовом, проти задоволення вимог первісного позову заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що спірним майном є квартира АДРЕСА_2 , яка належить позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 та відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.03.1999 року Центром (відділом) приватизації Харківської міської ради, реєстраційний № 4-99-150127 на праві спільної сумісної власності належить трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 67,0 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м. (а.с. 9)

У вересні 2000 року ОСОБА_1 розірвав шлюб з ОСОБА_3 та з листопада 2004 року не проживає за адресою спірної квартири.(а.с. 47)

Зазначені обставини спонукали ОСОБА_1 знайти інше місце проживання, де і мешкає по сьогоднішній день.

Відповідно довідки Старовірівської сільської ради Нововодолазького району від 10.08.2018 року за № 2/172 ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_4 у домогосподарстві, яке належить ОСОБА_7 (а.с. 49)

Відповідно довідки, виданої Київським об`єднаним управлінням ПФУ у м. Харкові від 20.09.2018 року за №1580 ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Київського об`єднаного управління ПФУ і отримує пенсію за віком у розмірі 2769, 83 грн.

Протягом останніх 10 років позивач за первісним позовом хворіє та має значні проблеми зі здоров`ям, має діагноз: коксартроз ІІІ-ІV ступеню, у зв`язку з чим у березні 2017 року останньому проведено тотальне ендопротезування правого кульшового тазостегнового суглобу. На зазначену операції ОСОБА_1 витратив біля 65 тис.грн., із яких 55 тис.грн. - на придбання протезу, що підтверджується рахунком на оплату від 04.10.2016 за №1001.

На теперішній час ОСОБА_1 перебуває в тяжкому матеріальному становищі та має необхідність у розпорядженні належним йому майном.

Відповідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 покинув мешкати у належній йому на праві спільної сумісної власності квартирі, що не перешкоджає здійснювати право власності на належне майно за своєю волею.

Належною йому часткою трьохкімнатної квартири продовжує користуватися одноособово ОСОБА_2 , яка є молодшою дочкою позивача та достеменно знає хто є власниками квартири.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"роз`яснено, що відповідно до статей55,124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Спірна квартира складається з трьох ізольованих житлових кімнат площею 9,5 кв.м, 11,9 кв.м та 16,5 кв.м, кухні, площею 8,0 кв.м, ванної кімнати 2,9 кв.м, вбиральні 1,3 кв.м, коридору 13,6 кв.м, лоджія -6,6 кв.м.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності відповідно до вимог частини першої ст.358 ЦК України проводиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ч. 1, 3, 4 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Позивач вважає за можливе встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , загальною площею 67,0 кв.м, житловою площею 37,9 кв.м наступним чином: у його особисте користування виділити кімнату, зазначену у технічному паспорті під №5, площею 9,5 кв.м, яка ідеально відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У загальному користуванні співвласників залишити коридор, площею 13,6 кв.м, кухню, площею 8,0 кв.м, ванну кімнату, площею 2,9 кв.м, вбиральню, площею 1,3 кв.м та частину лоджії, площею 3,3 кв.м.

Судовим розглядом встановлено, що квартирою одноособово користується ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_3 виїхала з м. Харкова на постійне проживання у Херсонську область, ОСОБА_4 разом із родиною проживає за кордоном, тому запропонований позивачем ОСОБА_1 варіант встановлення порядку користування вказаною квартирою є таким, що не обмежує права відповідачів як співвласників квартири.

Щодо вимог зустрічного позову, суд дійшов до наступного.

Право власності на частину квартири позивач набув на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яким визначено, що кожний громадянин України мав право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку та право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержували громадяни України, які постійно проживали в цих квартирах.

Відповідно ст..12 Закону України «Про приватизації державного житлового фонду» власник приватизованого майна має право розпоряджатися квартирою на свій власний розсуд.

ОСОБА_2 у зустрічних позовних вимогах зазначає, що ОСОБА_1 втратив свій інтерес до спірної квартири, адже з 2004 року він забрав все своє майно та переїхав і більше ніякої участі в питаннях щодо квартири не приймав. Необхідно відмітити, що позивач за зустрічним позовом використовувала належну ОСОБА_1 ј частину спірної квартири для власних потреб, та саме з метою поліпшення своїх власних умов життя проводила поточний ремонт в цій квартирі та оплачує комунальні послуги лише за спожиті нею, оскільки спірна квартира обладнана лічильниками.

Також ОСОБА_8 вважає себе добросовісним набувачем та просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на ј частину, яка належить ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено ЦК України.

В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 визначено, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст.344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років.

Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на рухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому рухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Набуття права власності на майно за набувальною давністю неможливе, коли існує титульне володіння, тобто особа володіє майном на певній правовій підставі, навіть оформленої не повністю правильно або за положенням вже не діючого законодавства.

Отже, виходячи з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом знала що право власності на спірну квартиру з початку 1999 року було зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , у зв`язку з чим 14/ частина приватизованої квартири АДРЕСА_5 на праві власності належить ОСОБА_1 , а тому підстави для визнання права власності за набувальною давністю за ОСОБА_2 у даному випадку відсутні.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зіст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом достовірно встановлено та не заперечується сторонами, що тривалий період та до теперішнього часу, фактичними користувачами спірної квартири є ОСОБА_2 із співмешканцем., між якими є усталений порядок користування зазначеною квартирою. При цьому ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в спірній квартирі не проживають.

Звертаючи увагу на пояснення сторін, надані докази, враховуючи реальне фактичне користування квартирою сторонами, суд вважає за можливе встановити між сторонами порядок користування спірним майном, виділивши у користування співвласникам житлові кімнати відповідно до запропонованого варіанту позивача за первісним позовом, а саме: Виділити ОСОБА_1 у користування житлову кімнату «5» площею 9,5 кв.м у квартирі АДРЕСА_2 , що відповідає частці ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності; залишити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житлові кімнати «8» площею 16,5 кв. м та «6» площею 11,9 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2 ; приміщення: коридор площею 13,6 кв.м., кухню площею 8,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,9 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м. та частину лоджії площею 3,3 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2 залишити в загальному користуванні співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання права власності - відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 13, 81, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визначити розмір часток в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках по ј частині кожному із співвласників.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , загальною площею 67,0 кв.м., житловою площею 37, 9 кв.м.

Виділити ОСОБА_1 у користування житлову кімнату «5» площею 9,5 кв.м у квартирі АДРЕСА_2 , що відповідає частці ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності.

Залишити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житлові кімнати «8» площею 16,5 кв. м та «6» площею 11,9 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2 .

Приміщення: коридор площею 13,6 кв.м., кухню площею 8,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,9 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м. та частину лоджії площею 3,3 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2 залишити в загальному користуванні співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 20 травня 2019 року.

Суддя В.Г. Пашнєв