ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 638/6399/18-ц

провадження № 22ц/818/2457/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Маміної О.В.,

за участю секретаря Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз», Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут», представники відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2019 року в складі судді Семіряд І.В.

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири №81 в багатоквартирному будинку по вулиці Семена Кузнеця, 66 у м. Харкові та споживачем послуг газопостачання, має окремий особовий рахунок та є субєктом ринку природного газу.

Вказала, що власники сусідніх квартир у будинку мають окремі від неї особові рахунки на газопостачання, відповідно є суміжними субєктами ринку природного газу щодо неї.

Зазначила, що з травня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» розпочав виставляти рахунки на сплату послуг постачання природного газу на підставі показань загальнобудинкового вузла обліку газу, який був встановлений представниками Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз».

Вказала, що дії відповідачів по розрахунку плати за послуги газопостачання на підставі показань загальнобудинкового приладу обліку газу, а не по нормам споживання, затвердженим чинним законодавством, суперечать чинному законодавству та порушують її права та законні інтереси.

Зазначила, що вона є окремим субєктом ринку газу, тому має бути забезпечена індивідуальним приладом обліку природного газу.

Вказала, що Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» не бажає виконувати обовязок щодо встановлення індивідуального лічильника газу, аргументуючи це тим, що для обліку природного газу встановлений загальнобудинковий лічильник газу.

Зазначила, що намагалась вирішити питання у досудовому порядку, зверталась з відповідними заявами до відповідачів, органів державної влади та місцевого самоврядування, однак спір між сторонами не вирішено.

Просила зобовязати Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» встановити індивідуальний лічильник газу у квартирі №81 за адресою: вулиця Семена Кузнеця, 66 в м. Харкові, що належить їй на праві приватної власності; зобовязати постачальника природного газу Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» визначати фактичний обєм спожитого природного газу за обєктом побутового споживача ОСОБА_1 за відповідний календарний місць за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України до моменту забезпечення індивідуального лічильника обліку природного газу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково; зобовязано Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» встановити індивідуальний лічильник газу в квартирі №81, розташованій у будинку № 66 за адресою: вулиця Семена Кузнеця, м. Харків, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» судовий збір на користь держави у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 та Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» просив рішення суду - скасувати частково в частині зобовязання встановити індивідуальний лічильник газу в квартирі ОСОБА_1 та в цій частині прийняти нове рішення; скасувати рішення в частині стягнення з відповідача судового збору та покласти судові витрати за розгляд справи на позивача.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 вважала, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідача правомірно зобовязано встановити індивідуальний лічильник газу в її квартирі, проте, всупереч вимогам чинного законодавства відповідачі нараховують плату за послуги газопостачання на підставі показань загальнобудинкового вузла обліку природного газу, а не за нормами споживання, що порушує її права та інтереси, оскільки у її будинку фактично проживає на 146 осіб більше, ніж зареєстровано, тож вона змушена сплачувати за газ, який фактично споживають інші особи.

Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначено попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат або про їх відсутність; що на час ухвалення рішення законом передбачено постачання природного газу за умови його комерційного обліку для населення, що проживає у квартирах, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі, тільки з 01 січня 2021 року; що позивач як побутовий споживач може самостійно забезпечити встановлення індивідуального лічильника за власні кошти з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які сплачуються за тарифом на розподіл природного газу; що заходи щодо забезпечення споживачів обліком природного газу, зокрема, в частині запровадження масштабного встановлення приладів загальнобудинкового обліку природного газу, вчинені на виконання Плану розвитку на 2016-2025 роки Інвестиційної програми газорозподільного підприємства та розяснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, з метою недопущення зростання тарифів на розподіл природного газу, на що були розраховані і призначені кошти в тарифі на послуги розподілу природного газу, а також понесені витрати на проектування та монтаж будинкового вузла обліку; що встановити позивачу індивідуальний лічильник газу немає можливості, оскільки кошти у тарифі були розраховані та призначені на встановлення тільки загальнобудинкового вузла обліку газу; що у листах Харківської міської ради та виконавчого комітету Департаменту комунального господарства підтримано позицію відповідача та повідомлено позивачу, що вона має право встановити окремий лічильник газу в квартирі за власні кошти.

Відзивів на апеляційні скарги від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідач зобовязаний встановити у квартирі позивача індивідуальний лічильник газу, оскільки витрати на його встановлення передбачені тарифами на розподіл природного газу, та покладення такого обовязку на споживача є неправомірним, проте, немає технічної можливості визначити обєм спожитого природного газу за нормами споживання до встановлення індивідуального лічильника газу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: м. Харків, вулиця Семена Кузнеця (Ревкомівська), № 66АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 лютого 2009 року №1-09-292346 (а. с.7).

01 травня 2017 року в будинку №66 по вулиці Семена Кузнеця (Ревкомівська) в м. Харкові встановлено загальнобудинковий лічильник природного газу. Нарахування за спожитий природний газ з 01 травня 2017 року проводяться з урахуванням його показників.

ОСОБА_1 та інші мешканці будинку № 66 по вулиці Семена Кузнеця (Ревкомівська) в м. Харкові звертались до народного депутата ОСОБА_4, депутата Харківської міської міської ради ОСОБА_5, виконавчого комітету Департаменту комунального господарства Харківської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» з питань неправомірних дій Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» та встановлення в їхньому будинку загальнобудинкового вузла обліку газу, забезпечення споживачів індивідуальними лічильниками газу (а. с. 15, 18, 21).

З відповідей Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» від 23 березня 2017 року, 30 березня 2017 року та Департаменту комунального господарства від 08 серпня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 може встановити індивідуальний лічильник газу за власні кошти.

31 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до голови правління Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» ОСОБА_6 із заявою про встановлення їй індивідуального лічильника газу у приватизовану квартиру безкоштовно.

Із відповіді Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» від 22 серпня 2018 року вбачається, що їй повідомлено, що у її будинку встановлено загальнобудинковий вузол обліку та з травня 2017 року обєми спожитого газу мешканцям будинку визначаються відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових або на групу будинків); при цьому, щодо окремих споживачів враховуються суми субсидій та пільгова знижка. Зазначено, що встановити безкоштовно індивідуальний лічильник у квартирі ОСОБА_1 немає можливості, оскільки кошти в тарифі підприємства розраховані і призначені на встановлення тільки будинкового вузла обліку; при цьому, вона як споживач може встановити індивідуальний лічильник газу за кошти джерел, не заборонених законодавством.

05 вересня 2018 року мешканцями будинку №66 по вулиці Семена Кузнеця (Ревкомівська) в м. Харкові складено акт щодо того, що у травні 2017 року встановлено загальнобудинковий лічильник газу без їхнього прохання та попередження, що не відповідає інтересам мешканців, оскільки в будинку проживає значно більше осіб, ніж зареєстровано.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час звернення до суду), цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до статті 1 цього Закону житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 зазначеного Закону, предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи. Зокрема, перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у частині першій статті 30 зазначеного Закону державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем оператор ГРМ - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» є Оператором ГРМ.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 01 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 01 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII).

Встановлено, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об'єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об'єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі газорозподільних систем.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач приєдналась до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та сплачує, хоча і не в повному обсязі, рахунки за його споживання.

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору Оператор ГРМ зобов'язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов'язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 березня 2017 року № 379 встановлено тарифи на послуги розподілу природного газу для Публічного акціонерного товариства «Харківгаз».

Згідно з додатком до вказаної постанови в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню у розмірі 12 671,50 грн.

Тобто в тарифі на газ закладено встановлення квартирних лічильників газу, що передбачено Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Оскільки позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі, безпосередньо індивідуальних, відповідач зобов'язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року, згідно редакції цієї статті, яка була чинною на час звернення до суду та ухвалення рішення.

Вимоги статті 6 вказаного Закону мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Ці вимоги зобов'язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, до 01 січня 2021 року.

Відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів.

З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним.

Задоволення вимог позивача буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату саме того об'єму газу, який нею спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

При вирішенні питання, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суди повинні керуватися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

При цьому, саме на відповідача покладений обов'язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт, і покладання такого обов'язку на споживачів є неправомірним.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові ОСОБА_7 Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18), постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року (справа №577/2505/17-ц, провадження №61-16086св18); Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року (справа №573/1695/16-ц, провадження №61-22968св18); Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року (справа №263/6044/18, провадження №61-48859св18).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про задоволення вимог позивача щодо зобовязання Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» встановити у її квартирі індивідуальний лічильник газу, є законним та обґрунтованим.

Доводи Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» щодо того, щона час ухвалення рішення Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено постачання природного газу за умови його комерційного обліку для населення, що проживає у квартирах, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі, тільки з 01 січня 2021 року, є безпідставними, оскільки частиною 1 статті 6 цього ж Закону встановлено прямий обовязок суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року.

Посилання Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» щодо того, що позивач як побутовий споживач може самостійно забезпечити встановлення індивідуального лічильника за власні кошти з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які сплачуються за тарифом на розподіл природного газу, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Дійсно, частиною 2 статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено, що побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу.

Порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення), які встановлять лічильники протягом 2018 року, відповідна компенсація здійснюється протягом 12 місяців.

Проте, встановлення індивідуального лічильника за власний рахунок є правом споживача, тоді як на відповідача покладений обов'язок встановлення лічильників газу, і покладання такого обов'язку на споживачів є неправомірним.

Крім того, порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу Кабінетом Міністрів України на час розгляду справи не встановлено.

Доводи Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» щодо того, що заходи щодо забезпечення споживачів обліком природного газу, зокрема, в частині запровадження масштабного встановлення приладів загальнобудинкового обліку природного газу, вчинені на виконання Плану розвитку на 2016-2025 роки Інвестиційної програми газорозподільного підприємства та розяснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, з метою недопущення зростання тарифів на розподіл природного газу, на що були розраховані і призначені кошти в тарифі на послуги розподілу природного газу, а також понесені витрати на проектування та монтаж будинкового вузла обліку; що встановити позивачу індивідуальний лічильник газу немає можливості, оскільки кошти у тарифі були розраховані та призначені на встановлення тільки загальнобудинкового вузла обліку газу; що у листах Харківської міської ради та виконавчого комітету Департаменту комунального господарства підтримано позицію відповідача та повідомлено позивачу, що вона має право встановити окремий лічильник газу в квартирі за власні кошти не звільняють Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» від передбаченого законом обов'язку встановити індивідуальний лічильник позивачу, кошти на встановлення якого передбачені тарифами за газопостачання, за якими споживачем сплачувались відповідні комунальні послуги.

Право позивача на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником встановлено законом, відтак відмова встановити індивідуальний лічильник газу суперечить вимогам законодавства, порушує права споживача, волевиявлення якого на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути обмежене.

Погоджується судова колегія і з висновком суду щодо відмови ОСОБА_1 в задоволенні позову щодо зобовязання постачальника природного газу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» визначати фактичний обєм спожитого природного газу за обєктом побутового споживача за відповідний календарний місць за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України, до моменту забезпечення індивідуального лічильника обліку природного газу, виходячи з наступного.

Згідно частини 3 статті 18 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у частині першій статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу X Кодексу газорозподільних систем побутові споживачі у разі відсутності лічильника газу споживають природний газ за нормами споживання, встановленими законодавством, до термінів, передбачених Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», та з урахуванням вимог цього Кодексу.

Визначення фактичного обєму споживання (розподілу/постачання) природного газу за обєктом побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника газу з урахуванням вимог Кодексу та договору (глава 4 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем).

Пунктом 5.4 глави 5 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем (в редакції, чинній на момент виникнення спору) визначено, що за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу.

Балансоутримувач (управитель) не може відмовити оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок оператора ГРМ.

У разі наявності вузлу обліку газу, встановленого для ведення такого обліку в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків або гуртожитків, визначення об'єму спожитого природного газу мешканцями зазначених об'єктів здійснюється відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620.

Пунктом 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620, передбачено, що можливість обєднання споживачів в єдину групу для поліпшення ведення обліку природного газу визначається схемою газопостачання.

Рішення про необхідність обєднання споживачів в єдину групу приймає оператор газорозподільної системи.

Ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем.

Встановлення будинкового вузла обліку, в тому числі, витрати на проектування, монтаж, здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку.

Власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобовязані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі не врегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства.

У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок).

Таким чином, враховуючи, що визначення обєму спожитого природного газу за нормами споживання та його перерахунок можливо здійснити тільки після встановлення індивідуального лічильника газу, вимога ОСОБА_1 щодо зобовязання постачальника природного газу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» визначати фактичний обєм спожитого природного газу за обєктом побутового споживача за відповідний календарний місць за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України, є передчасною.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилаються і ОСОБА_1, і Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» в апеляційних скарзах, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

ОСОБА_8

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.