Справа № 686/4734/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого-судді Мазурок О.В.

при секретарі Колісник Л.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому цивільну справу справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів у сумі 45000 (сорок п'ять тисяч) доларів США. В позові вказала, що 23.11.2013 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір дарування грошових коштів у розмірі 45000 (сорок п'ять тисяч) доларів США. Вищевказаний договір дарування не був нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Незважаючи на те, що договір дарування є нікчемним, адже він не посвідчений нотаріально, 23.11.2013 року мав місце факт передачі грошових коштів ОСОБА_5 у розмірі 45000 (сорок п'ять тисяч) доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 отримав вищеозначену суму грошових коштів, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6, відповідно ці гроші є їх спільною сумісною власністю. Грошові кошти були використані відповідачами як подружжям на придбання квартири АДРЕСА_1.

Згідно з ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї статті застосовуються в тому числі до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином п.1 ч.3 ст.1212 Цивільного кодексу України.

Отже, відповідачі повинні повернути їй грошові кошти у сумі 45000 (сорок п'ять тисяч) доларів США, які були отримані ними без достатньої правової підстави. Добровільно повертати гроші відповідачі не бажають, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що у нього на даний час відсутні кошти.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. У письмових запереченнях на позов вказала, що позов не визнає, твердження позивача та її ОСОБА_5 щодо факту отримання останнім коштів на купівлю квартири не відповідає дійсності, не обґрунтоване доказами, оскільки вказана квартира була куплена ними з відповідачем під час їхнього спільного подружнього життя за рахунок власних заощаджень.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити частково. В судовому засіданні судом обєктивно встановлено, що 23.11.2013 року у с. Липівка між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено письмовий договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 передає, а ОСОБА_5 приймає у дар гроші в сумі 45 тис. доларів США. Грошові кошти було фактично передано, що не заперечується відповідачем ОСОБА_5, однак договір не оформлено у встановленому законом порядку.

Частиною 5 статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує пятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Оскільки грошові кошти були подаровані особисто ОСОБА_5 то вони є його особистою власністю, а не спільним майном подружжя.

Крім того, до суду не надано належних та допустимих доказів тому, що кошти у сумі 45000 (сорок п'ять тисяч) доларів США, які були подаровані ОСОБА_5 було витрачено ним на купівлю квартири АДРЕСА_1. З п. 5 договору купівлі-продажу квартири №80 по

вул. Прибузькій, 42/1 в м. Хмельницькому, який укладений 17.12.2013 року між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_5 продаж цей вчинено за 183560 гривень, які продавці отримали від покупця до підписання договору, а не за 45000 доларів США.

За таких обставин суд вважає, що з ОСОБА_5 підлягає стягненню на користь ОСОБА_4 1220400 гривень.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.141 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст.. 215, 220, 719, 1212 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 18, 81, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1220400 гривень та 8320 гривень сплоченого судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 30 денний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги .

Позивач: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1,

РНОКПП НОМЕР_1, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідачі: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3,

РНОКПП НОМЕР_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4,

м. Хмельницький.

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5,

РНОКПП НОМЕР_3, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_6.

Повний текст рішення складено 11.02.2019 року.

Суддя: