Справа № 464/3067/18
пр.№ 2/464/361/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2019 року м. Львів

Сихівський районний суд м.Львова

в складі головуючого судді Рудакова І.П.,

за участю секретаря судового засідання Захарчук О.Ю.,

справа № 464/3067/18,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 не зявилась,

відповідачі ОСОБА_2 не зявився, ОСОБА_3 акціонерне товариство «ПроКредит Банк»,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про визнання договору застави рухомого майна припиненим та зобовязання зареєструвати відомості про припинення обтяження,

за участю представників учасників справи: представник позивача ОСОБА_4 зявився, представник відповідача товариства не зявився,

в с т а н о в и в:

представник позивача звернулась до суду із позовом до відповідачів у якому просить: визнати припиненим зобовязання за договором застави рухомого майна від 01 квітня 2013 року транспортного засобу марки «Lexus GX», д.н.з. НОМЕР_1, укладеним між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5; зобовязати зареєструвати відомості про припинення обтяження на автомобіль НОМЕР_2, підстава обтяження договір застави від 01 квітня 2013 року, посвідчений приватний нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5

В обґрунтування позову покликається на те, що позивачка 01.08.2014 придбала спірний автомобіль і зареєструвала право власності на нього. Будь-яких обтяжень на зазначений автомобіль на момент його придбання не було виявлено та будь-яких заборон на його відчуження не встановлено. Надалі виявилось, що такий є предметом договору застави від 01 квітня 2013 року, укладеного між відповідачами. Вказані обставини свідчать про добросовісність набувачем права власності на спірний автомобіль у відповідності до ст. 388 ЦК України, адже позивачка не знала і не могла знати про відсутність у продавця права на відчуження автомобіля та укладення договору застави автомобіля від 01.04.2013. Попри те, у 2018 році сталась дорожньо-транспортна пригода за участі спірного автомобіля після якої відновлювальним ремонт такого економічно недоцільний, що є також підставою для припинення застави. У звязку зі наведеними аргументами, з урахуванням ст. ст. 317, 391, 388, 593 ЦК України, Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Закону України «Про заставу», просить позов задовольнити повністю.

17 жовтня 2018 року на адресу суду відповідачем АТ «ПроКредит Банк» подано заяву про розгляд справи у їх відсутності. Разом із тим, така містить заперечення на позов, які суд розцінює як відзив на позов. Зазначають, що спірний автомобіль є предметом договору застави від 01.04.2013, укладеного між відповідачами. Право застави в Державному реєстру обтяжень рухомого майна цього ж дня, що підтверджено відповідним витягом. Зазначений реєстр є загальнодоступним для усіх громадян. Згоди на відчуження боржником автомобіля банк не надавав. Щодо наявності пошкодження автомобіля, вважають що така підстава не може бути умовою для припинення права застави. Просить у позові відмовити.

20 червня 2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання.

23 січня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві про що зазначив у вступному слові.

У судове засідання відповідачі не зявились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце цього засідання. Представник відповідача товариства подано заяву про розгляд справи у їх відсутності. Суд, з урахування думки представника позивача, який не заперечив проти розгляду справи у відсутності осіб, що не зявились, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідачів.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Суд установив, 01 квітня 2013 року між відповідачами укладено договір застави рухомого майна для забезпечення повного виконання основного зобовязання та вимог заставодержателя. Предметом застави є автомобіль НОМЕР_2, який належить заставодавцю ОСОБА_2 на праві власності. Договір зареєстрований у реєстрі за № 643. Дані обставини підтверджено згаданим договором / арк. спр. 4-6/.

Основне зобовязання не виконано, про що зазначає відповідач у заяві по суті, будь-яких заперечень із сторони позивача немає, а тому суд приймає таку обставину до уваги.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Аналогічна норма містить у ст. 20 Закону України «Про заставу».

01 січня 2014 року ОСОБА_1 зареєстровано власність на спірний автомобіль, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу за позивачем /арк. спр. 14/.

Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини щодо добросовісності набуття майна, яке є предметом договору застави та такі відносини регулюється спеціальними нормами права.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України у силу застави (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. 2 статті 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із матеріалів справи, яка розглядається, суд не встановив надання банком як заставодержателем згоди на відчуження автомобіля, який є предметом договору застави, яке відбулось 01.01.2014.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої вимоги іншій особі або переведення боргу, який виник із забезпеченої застави.

Разом із тим, зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є нечинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому вона зберігає чинність при переході права власності предмета застави до іншої особи, але в такому випадку має значення факт здійснення реєстрації такого обтяження у відносинах, що виникають з третіми особами.

Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд відмічає, що 01 квітня 2013 року здійснено реєстрацію обтяження відповідно до договору застави рухомого майна від 01 квітня 2013 року. Розмір основного зобовязання 100000,00 дол. США. Строк виконання зобовязання до 13.04.2017. Термін дії 01.04.2018. Звернення стягнення не зареєстровано. Дані обставини підтверджено витягом з державного реєстру обтяжень рухомого майна / арк. спр. 36, 37/.

Відтак, відомості про оформлення застави було внесено у Державний реєстр обтяжень рухомого майна 01 квітня 2013 року з терміном дії до 01.04.2018, а реєстрація предмета застави за новим власником відбулась 01 січня 2014 року. Таким чином, на момент відчуження предмета застави без згоди банку 01 січня 2014 року, було чинним та діяло зареєстроване у встановленому законом порядку обтяження рухомого майна у виді заборони відчуження.

Таким чином, у звязку із установленим, суд відхиляє аргументи позивача про відсутність відомостей про обтяження спірного автомобіля у зазначеному реєстрі, адже спростовано поданими відповідачем та в подальшому дослідженим судом доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

В силу визначеної норми права, суд не може погодитися з покликанням позивача на те, що він є добросовісним набувачем спірного автомобіля, який він придбав та зареєстрував у спосіб та порядок, що передбачені чинним законодавством, оскільки відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Питання дотримання порядку реєстрації транспортного засобу під час здійснення відчуження автомобіля без згоди заставодержателя, банку, не спростовує його права, у випадку необхідності, на задоволення своїх вимог за рахунок заставного майна.

Така позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 березня 2019 року (справа № 463/5320/15-ц, провадження № 61-46891св18).

Щодо аргументів позивача про припинення права застави на спірний автомобіль у звязку із дорожньо-транспортною пригодою за участі зазначеного автомобіля, який отримав пошкодження та відновлювальних ремонт якого є економічно недоцільним, що підтверджено висновком експертного дослідження, у відповідності до ст. 28 Закону України «Про заставу», суд прийшов наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 593 ЦК України, ст. 28 Закону України «Про заставу» право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави.

Попри те, загальне посилання на норму права не є ефективним обранням стороною позивача правової норми для захисту свого порушеного права, адже не вказано якою саме із перелічених підстав керувався позивач зазначаючи про обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка б була умовою для припинення права застави.

Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст. 12 цього Кодексу що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання що у позові про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, шляхомвизнання припиненим зобовязання за договором застави та зобовязати зареєструвати відомості про припинення обтяження, а відтак у позові необхідно відмовити повністю.

Суд застосовує спеціальні норми права, які регулюють спірні правовідносини у відповідності до ст. 572, 586 ЦК України, Закону України «Про заставу», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відхиляє посилання позивача на ст. ст. 317, 388, 391 ЦК України адже вони не регулюють спірні відносини.

Будь-яких інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження суд під час розгляду справи не встановив.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 704,80 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, судовий збір необхідно покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-81, 259, 264, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

у позові представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про визнання договору застави рухомого майна, а саме автомобіля НОМЕР_2, від 01 квітня 2013 року припиненим та зобовязання зареєструвати відомості про припинення обтяження на автомобіль НОМЕР_2 відмовити повністю.

Судові витрати у розмірі 704,80 грн покласти на позивача ОСОБА_1, яка здійснила їх оплату.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання АДРЕСА_1;

відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2, РНОКППФО НОМЕР_3;

відповідач ОСОБА_3 акціонерне товариство «ПроКредит Банк», місце знаходження місто Київ, проспект Перемоги, будинок № 107А, .

Повне судове рішення складено 24 квітня 2019 року.

Суддя І. П. Рудаков