Справа № 755/6137/18
"08" квітня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді Яровенко Н. О.,
при секретарі Грінкевич А.І.,
позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення, вселення, визнання недійсним договору про наміри, стягнення моральної шкоди, встановлення факту, що має юридичне значення,-
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року позовну заяву передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва.
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2018 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Дніпровського районного суду м. Києва.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 липня 2018 року визначено головуючого суддю Яровенко Н.О.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у приватного нотаріуса КМНО Скляр О.С. примірник довіреності, яку видав ОСОБА_3 за реєстровим № 2679 та витребувано у Дніпровському УП ГУ НП у м. Києві копії всіх заяв, наданих ОСОБА_1 з 25 травня 2016 року по 22 червня 2016 року до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, копії документів за результатами виїзду працівників поліції за викликом ОСОБА_2 14 серпня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у приватного нотаріуса КМНО Скляр О.С. примірник довіреності, яку видав ОСОБА_3 25 травня 2016 року за реєстровим № 1124.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити, зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення; вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсним договір про наміри, укладений 16 червня 2016 року між ОСОБА_1, і ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дуленко О.О. і зареєстрований в реєстрі за № 743; стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 97 000,00 грн. та встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 з 22 червня 2016 року фактично не проживає у квартирі АДРЕСА_1.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 08 квітня 2019 року в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Суд, вислухавши позивача та його представника, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Дослідженими матеріалами справи встановлено, що 16 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про наміри, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дуленко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 743. Предметом цього договору є врегулювання прав власності сторін на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, якими сторони володіють, а також можуть набути або позбутися в майбутньому. На дату укладення цього договору ОСОБА_3 є власником 2/3 частки вищевказаної кватири: 1/3 частки квартири на підставі договору дарування, посвідченого 21 жовтня 2014 року Скляр О.С., приватним нотаріусом КМНО за реєстровим № 2427; 1/3 частки на підставі договору дарування, посвідченого 21 вересня 2015 року Скляр О.С., приватним нотаріусом КМНО за реєстровим № 2829; ОСОБА_1 є власником 1/3 частки вищевказаної кватири на підставі Свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого Дніпровською РДА у м. Києві 17 липня 2012 року. Сторони домовилися до 01 липня 2016 року включно укласти договір (договори) міни (купівлі-продажу) частини квартири, за яким ОСОБА_1 передасть у власність ОСОБА_3 1/3 частки кватири АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 передасть у власність ОСОБА_1 право власності на житлову кімнату, площею не менше 10 метрів квадратних житлової площі у м. Києві, а також частку загальної площі квартири (т. 1 а.с. 37).
16 червня 2016 року ОСОБА_1 видав довіреність на ім'я ОСОБА_11, якою довірив бути останнього безоплатно його представником строком на 3 роки по 16 червня 2019 року включно, вказана довіреність посвідчена Дуленко О.О., приватним нотаріусом КМНО та зареєстрована в реєстрі за № 742 (т. 1 а.с. 38).
24 червня 2016 року ОСОБА_1 звернуся до приватного нотаріуса КМНО Дуленка О.О. із заявою про скасування довіреності, видану на ім'я ОСОБА_11, дана заява засвідчена ОСОБА_16, приватним нотаріусом КМНО та зареєстрована в реєстрі за № 937 (т. 1 а.с. 39).
Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним договору про наміри, що укладений між ним та ОСОБА_3 16 червня 2016 року, позивач зазначає, що вказаний договір було укладено внаслідок застосування до нього фізичного та психологічного насильства як з боку ОСОБА_3, так і за його вказівкою з боку інших відповідачів.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
У відповідності до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються в порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.
Положення ч. 4 ст. 635 ЦК України зазначають, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.
Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний чи психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.
Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
В судовому засіданні позивач стверджує, що протягом тривалого часу, а саме з 26 травня 2016 року по 20 червня 2016 року з боку відповідачів до нього застосовувалося фізичне та психологічне насильство.
Так, матеріалами справи встановлено, що 06 червня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до Начальника Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві із заявою про забезпечення йому безпеки із збереженням його майна в квартирі АДРЕСА_1, оскільки невідомі йому особи проживають разом з ним в одній кватирі та застосовують до нього фізичну силу задля відчуження ним 1/3 частки вказаної квартири (т. 1 а.с. 40).
04 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Начальника Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві із заявою про направлення наряду поліції до спірного житла та забезпечення його безпеки при супроводі в квартиру задля можливості забрати частини своїй речей та скласти протокол з переліком основних цінностей та майна, що залишається у кватирі та забезпечити безпеку його повернення в кватиру та від подальшого переслідування (т. 1 а.с. 41).
11 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Начальника Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві із заявою, в якій зазначив, що ОСОБА_3 через найнятих ним осіб, що вселилися в квартиру, здійснює на нього психологічний тиск, до нього застосовують фізичне насильство, що доходить до жорстоких тортур. В такий спосіб ОСОБА_3 всіма силами намагається спонукати ОСОБА_1 до відчуження 1/3 частини кватири (т. 1 а.с. 42).
24 червня 2016 року Дарницьким УП ГУ НП у м. Києві до ЄРДР внесено заяву ОСОБА_1 від 23 червня 2016 року про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (т. 1 а.с. 43).
Згідно висновку експерта № 1644 від 24 червня 2016 року, який проведений на підставі постанови слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві, тілесні ушкодження, що виявлені у ОСОБА_1 відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я (т. 1 а.с. 45-48).
10 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до начальника СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення відносно нього злочину, передбаченого ч. 3 ст. 355 КК України за фактом примушування до виконання цивільно-правових зобов'язань за погрозами насильства та із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров'я, вчиненого за попередньою змовою групою осіб (т. 1 а.с. 49-55).
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві задоволено, зобов'язано слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві виконати вимоги, передбачені ст. 214 КПК України за заявою ОСОБА_1 № С-3092 від 10 липня 2017 року (т. 1 а.с. 63).
В судовому засіданні досліджені витребувані судом на підставі ухвали суду від 30 серпня 2018 року у Дніпровському УП ГУ НП у м. Києві копії заяв, наданих ОСОБА_1 з 25 травня 2016 року по 22 червня 2016 року до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, копії документів за результатами виїзду працівників поліції за викликом ОСОБА_2 14 серпня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1. Так, дійсно з витребуваних матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 30 травня 2016 року викликав працівників поліції з приводу того, що невідомі увірвалися до квартири з бітами та хочуть виселити заявника; 03 червня 2016 року - заявника б'ють співмешнкаці; 05 червня 2016 року - співмешканці ОСОБА_1 забрали у нього телефон та побили його; 06 червня 2016 року - співмешканці б'ють заявника. Крім того, ОСОБА_2 звернувся до поліції із заявою по факту погроз фізичною розправою від іншої сторони конфлікту - сторонньої особи, що проживає у зазначеній квартирі.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14, який є батьком позивача, показав, що його син приховував застосування фізичного та психологічного насильства відносно нього відповідачами, однак, зрештою зізнався в цьому. Показав, що він приїхав до офісу відповідача ОСОБА_3 задля мирного врегулювання питання укладення договору, однак, його наміри залишилися невиконаними, оскільки ОСОБА_3, під погрозою насильства, змусив його сина укласти договір про наміри.
З урахуванням викладеного, даючи оцінку доказам по справі, суд вважає доведеним факт вчинення правочину - договору про наміри, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під впливом насильства. Так, формування волі позивача ОСОБА_18, в момент укладення договору про наміри, відбувалося за допомогою втручання стороннього фактора, яким виступає насильство. Після вчинення оспорюваного правочину позивач звернувся до Національної поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій чітко зазначив, що невідомі особи із застосуванням насильства примусили його до виконання цивільно-правових зобов'язань, а саме укласти спірний договір. В даному випадку, примушення до виконання цивільно-правових зобов'язань було поєднано саме із застосуванням насильства, що підтверджується, крім іншого, висновком експерта № 1644, в якому зазначено, у ОСОБА_1 були виявлені тілесні ушкодження, а тому договір про наміри, укладений 16 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суд визнає недійсним.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов'язання усунути перешкоди в користуванні кватирою та вселення, суд приходить до наступного.
Згідно копії свідоцтва про право власності, виданого Дніпровською РДА у м. Києві 17 липня 2012 року, квартира АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_9 та членам її сім'ї ОСОБА_1, ОСОБА_19 в рівних долях (т. 1 а.с. 21).
Довідкою форми 3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Дніпровського району м. Києва встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований з 26 грудня 2013 року ОСОБА_1 (власник особового рахунку) (т. 1, а.с. 30).
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в ст. 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ст.ст. 150, 155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування своїм житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством.
З положень ст. 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.
Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Стаття 383 ЦК України встановлює, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про вселення до квартири АДРЕСА_1 підлягають задоволенню, оскільки внаслідок протиправних дій відповідачів, він не може проживати в спірній квартирі, хоча має право користування вказаним житловим приміщення, а тому підлягає вселенню до спірної квартири.
При цьому суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди позивачу в користуванні квартирою АДРЕСА_1.
Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить за наступного.
Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.
Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст. 1167 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою.
З врахуванням доведеності вини відповідача ОСОБА_3 у заподіянні позивачу майнової шкоди, та враховуючи те, що ним не спростовано презумпцію його вини у настанні негативних наслідків для здоров'я позивача, суд приходить до висновку, що внаслідок винних дій ОСОБА_3 ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що неправомірні дії відповідача призвели до душевних страждань позивача, систематичного застосування до нього фізичних знущань та завдання йому фізичного болю, стану постійного стресу. Все це спричиняє позивачу не лише моральні страждання, а ще й змушує звертатися до суду та правоохоронних органів за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат, що негативно впливає на здоров'я.
Розмір відшкодування моральної немайнової шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених ст. 3 ЦПК України.
Враховуючи викладене та виходячи із засад розумності та виваженості, з врахуванням тривалості часу моральних страждань, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, з врахуванням принципу справедливості, в конкретному випадку становить 40 000,00 грн., що на розсуд суду є справедливою сатисфакцією позивачу спричинених відповідачем ОСОБА_3 моральних страждань.
Щодо вимог позивача про виселення відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 суд приходить до наступного.
Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилось безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
В судовому засіданні позивачем не доведено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дійсно проживають в квартирі АДРЕСА_1, жодних доказів на підтвердження даної обставини позивачем не надано та не доведено в судовому засіданні, а тому вказана позовні вимога до задоволення не підлягає, оскільки є недоведеною та необґрунтованою.
Звертаючись до суду позивач просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що він не проживає в спірній квартирі з 22 червня 2016 року.
Так, п.п. 1-9 ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначено перелік фактів, які розглядає суд.
Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Позивач, при зверненні до суду, не надав жодного належного та допустимого доказу обґрунтування даної позовної вимоги. Крім того, ці докази не здобуті і в судовому засіданні. Так, позивач не звертався із заявами до відповідних органів щодо факту непроживання у квартирі, а свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні не зміг пояснити ці обставини, а тому встановити вказаний факт - неможливо, що тягне за собою відмову в задоволенні вказаної позовної вимоги.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.
Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1
Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 819,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 16, 23, 29, 215, 231, 317, 319, 321, 356, 358, 383, 386, 391, 626, 627, 635, 1167 ЦК України, ст.ст. 9, 116, 150, 155 ЖК України, ст.ст. 2-13, 18, 76-79, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення, вселення, визнання недійсним договору про наміри, стягнення моральної шкоди, встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити частково.
Зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1
Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1.
Визнати недійсним договір про наміри, укладений 16.06.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О., зареєстрований в реєстрі за № 743.
В решті позову відмовити.
Стягнути зі ОСОБА_3 2819 грн. 20 коп. судового збору в дохід держави.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Повний текст рішення складено 12 квітня 2019 року.
Суддя Н.О.Яровенко