Провадження № 22-ц/812/228/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Провадження № 22-ц/812/229/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 квітня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/5188/13-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

про стягнення боргу за договором позики

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року, та ухвалу цього ж суду від 30 серпня 2013 року, постановлені суддею Агєєвою Л.І. в приміщенні цього ж суду,

У С Т А Н О В И В:

11 червня 2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач зазначав, що 16 січня 2012 року уклав із ОСОБА_2 договір займу на суму 100 000 грн. строком до 16 січня 2013 року. Посилаючись на те, що в зазначений строк ОСОБА_2 борг не повернула, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачки вказану суму.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року визнано мирову угоду сторін, за умовами якої ОСОБА_2 визнала, що її заборгованість перед ОСОБА_1 складає 100 000 грн.; в рахунок погашення цього боргу за ОСОБА_1 визнається право власності на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2; ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог. Провадження у справі закрито.

14 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про встановлення способу та порядку виконання ухвали, в якій просив зобов'язати реєстраційну службу Миколаївського міського управління юстиції (далі - Реєстрацйійна служба) зареєструвати в Державному реєстрі речових прав право власності, що виникло на підставі судового рішення.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2013 року заяву ОСОБА_1 задоволено, встановлено спосіб і порядок виконання ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року, а саме Реєстраційну службу зобов'язано зареєструвати у Державному реєстрі речових прав права власності, що виникли на підставі ухвали суду про визнання мирової угоди.

3 січня 2019 року ОСОБА_2 подала апеляційні скарги на ухвалу від 26 червня та 30 серпня 2013 року. Апелянт посилалась на те, що ніяких позикових боргів перед ОСОБА_1 не мала, розписку не складала та не підписувала; про розгляд спору судом не знала, жодних повідомлень від суду про розгляд справи не отримувала, мирових угод не укладала та участі у судових засіданнях не приймала. Хто від її імені приймав участь у судовому засіданні 26 червня 2013 року, їй невідомо. У позовній заяві вказана завідомо невірна адреса її проживання. Про позбавлення її права власності на квартиру дізналась лише у грудні 2018 року при підготовці до поділу спільного майна з колишнім чоловіком. Посилаючись на численні порушення судом вимог процесуального права, ОСОБА_2 просила скасувати ухвали від 26 червня та 30 серпня 2013 року та направити справу на розгляд суду першої інстанції за підсудністю.

Правом на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з'явився. Про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Справу розглянуто за участю представника позивача ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_2

Апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 11 червня 2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 100 000 грн. за договором позики (а.с.2).

14 червня 2013 року відкрито провадження у справі та призначено справу до попереднього розгляду на 25 червня 2013 року (а.с.1).

25 червня 2013 року попереднє судове засідання не відбулось по технічним причинам та відкладено на 26 червня 2013 року (а.с.8).

У судове засідання 26 червня 2019 року з'явились особи, які представились позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2

Особу відповідачки ОСОБА_2 за документами, що посвідчують фізичну особу (паспорт, посвідчення тощо), суд не встановлював.

В судовому засіданні суду було надано у письмовій формі мирову угоду від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.9), яка містила умови щодо передачі в рахунок боргу у власність позивача квартири АДРЕСА_1, яка належала відповідачці.

Водночас суду надано рішення про відмову у наданні інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10), копія правовстановлюючих документів (а.с.12,13) та висновок про оцінку нерухомості (а.с.16-46).

Постановляючи ухвалу про визнання мирової угоди, суд першої інстанції виходив з того, що така угода не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, що вважав достатньою підставою для застосування правил статті 175 ЦПК в редакції, яка діяла на час вчинення судом цієї процесуальної дії.

Проте з таким висновком суду та застосуванням норм процесуального права погодитись не можна.

За змістом частини 3 статті 3 ЦПК провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду й вирішення справи.

Відповідно до статті 175 ЦПК, в редакції, чинній станом на 26 червня 2013 року (далі - ЦПК 2004 року) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

За змістом цієї норми мирова угода - це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка визнається судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з'ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її визнання. Метою такої угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов'язані зі спірними правовідносинами ( ухвала ВССУ від 10 червня 2015 року у справі № 6-10481св 15) .

Предметом позову є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб'єктивним правом і обов'язком позивача та відповідача.

Предметом позову ОСОБА_1, спрямованого на присудження ОСОБА_2 до виконання договірного обов'язку, була матеріально-правова вимога позивача стягнути грошові кошти з відповідачки. Матеріально-правовим об'єктом спору є певні грошові кошти.

Предметом правовідносин за мировою угодою є передача ОСОБА_2 ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Матеріально-правовий об'єкт мирової угоди (нерухомість) суттєво відрізняється від об'єкту судового спору (грошові кошти). Правовідносини, які виникли з мирової угоди, не мають нічого спільного з правовідносинами, що випливають з договору позики.

Визнання судом мирової угоди щодо оплатної передачі права власності на нерухоме майно по своїй суті є наданням законної сили письмовій угоді купівлі-продажу нерухомості, що не відповідає вимогам статей 220 та 657 ЦК щодо обов'язкової нотаріальної форми такої угоди та узгодження інших істотних умов купівлі-продажу.

Крім того, визнавши мирову угоду, суд не звернув належної уваги на те, що нерухомість набута відповідачкою під час шлюбу, тобто є спільною власністю подружжя, та не перевірив факт можливого порушення прав іншого подружжя.

Отже, мирова угода, визнана судом ухвалою від 26 червня 2013 року, стосується не тільки прав сторін, а також взагалі не стосується предмету позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, а тому її судове визнання суперечить вимогам частини 1 статті 175 ЦПК 2004 року.

До того ж суд не з'ясував, які перешкоди існують для укладення між сторонами правочину щодо передачі нерухомого майна у передбаченому законом порядку та чи існує за таких обставин юридичний спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

При цьому, апеляційним судом встановлено, що з 29 жовтня 2012 року в державному реєстрі зареєстроване обтяження - арешт майна ОСОБА_2 на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень ДВС України про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 21 вересня 2012 року (а.с. 172).

Відчуження нерухомого майна від імені ОСОБА_2, навіть за умовами мирової угоди, у період дії арешту, є грубим порушенням вимог закону.

Крім того відповідно до частини 3 статті 175 ЦПК 2004 року до ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення.

Відповідно до технічного запису судового засідання 26 червня 2013 року наслідки визнання судом мирової угоди та закриття провадження у справі сторонам не роз'яснювались.

Судом першої інстанції допущені й інші порушення вимог процесуального законодавства, насамперед, правила підсудності.

Так, в позовній заяві місцем проживання відповідачки ОСОБА_2 зазначено АДРЕСА_4, що суперечить відомостям про місце проживання відповідачки за договором позики (а.с.2,4).

Суд першої інстанції, в порушення вимог частини 3 статті 122 ЦПК 2004 року, не звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Суду апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що за зазначеною адресою вона та її сім'я ніколи не проживала, а зареєстрованим та фактичним місцем її проживання є адреса - АДРЕСА_5, що є територією Центрального району міста (а.с.97, 101). За цією адресою ОСОБА_2 отримала судове повідомлення апеляційного суду (а.с.119).

Відповідно до частини 1 статті 109 ЦПК 2004 року позови до фізичних осіб пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем їх проживання або за зареєстрованим у встановленому порядку місцем їх перебування.

Розгляд справи судом першої інстанції, юрисдикція якого не розповсюджується на місце проживання відповідачки, є порушенням правил підсудності, встановлених нормами процесуального законодавства.

Водночас в порушення вимог статті 127 ЦПК 2004 року суд взагалі не направляв ОСОБА_2 копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Не повідомлялась ОСОБА_2 (за будь-якою адресою) про проведення попереднього судового засідання 25 та 26 червня 2013 року й в іншій спосіб.

Зазначені порушення вимог процесуального законодавства унеможливлюють спростування тверджень ОСОБА_2 про те, що вона не була повідомлена про наявність судового спору, про проведення судового засідання та особисто не приймала участь у цьому засіданні, тоді як від її імені діяла інша невстановлена особа. Такі обставини перешкоджають застосуванню правила частини 2 статті 378 ЦПК.

Відповідно до частини 1 статті 378 ЦПК порушення судом правил підсудності при прийнятті судового рішення, яким закінчено розгляд справи, є підставою для його скасування з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Отже, незалежно від доведеності особистої участі ОСОБА_2 в укладенні мирової угоди та участі в судовому засіданні, ухвала суду від 26 червня 2013 року постановлена з чисельними порушеннями вимог процесуального законодавства, в тому числі й щодо загальних підстав визнання судом мирових угод за статтею 175 ЦПК 2004, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Ухвала суду першої інстанції від 30 серпня 2013 року щодо встановлення порядку та способу виконання судового рішення є похідною від ухвали від 26 червня 20013 року, незаконність якої впливає на оцінку ухвали від 30 серпня 2013 року.

Крім того, покладення на державного реєстратора обов'язку зареєструвати право власності на нерухомість за умовами мирової угоди, тобто обов'язку, який не передбачено Законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», по суті виходить за межі спірних правовідносин як щодо виконання позикових зобов'язань, так і щодо передачі права власності на нерухомість, а тому по суті не є ані встановленням способу, ані встановленням порядку виконання судового рішення, як то передбачено статтею 373 ЦПК 2004 року.

Звертає увагу й той факт, що судове засідання 30 серпня 2013 року проведено судом без належного повідомлення про час та місце судового засідання відповідачки ОСОБА_2 та у її відсутності.

Особу, яка подала заяву від імені ОСОБА_2, за документами, що встановлюють особу (паспорт, посвідчення тощо) судом не встановлено.

Отже, ухвала суду від 30 серпня 2013 року також підлягає скасуванню, як така, що постановлена з порушеннями вимог процесуального законодавства, зокрема статті 373 ЦПК 2004 року.

При вирішенні питання про скасування ухвал суду першої інстанції, постановлених у 2013 році, на підставі яких у позивача виникли цивільні права, апеляційний суд враховує фундаментальний принцип цивільного судочинства - юридичної визначеності, запроваджений Європейською конвенцією з прав людини та основоположних свобод.

Проте необхідність виправлення грубих судових помилок, допущених при їх постановленні, виправдовує втручання в принцип юридичної визначеності з розумним ступенем пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями, зокрема дотримання принципу верховенства права. Більш детальне обґрунтування виправданості втручання в принцип юридичної визначеності наведене в ухвалі апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження від 12 березня 2019 року.

Керуючись статтями 374, 378, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року та ухвалу того ж суду від 30 серпня 2013 року скасувати.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики направити за підсудністю до Центрального районного суду м.Миколаєва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 5 квітня 2019 року.