Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 2-4783/07

провадження № 61-14587св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В.В.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного підприємства «Агропромисловий комплекс «Артем» на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Гайсюка О. В., Голованя А. М.,

учасники справи:

позивач - приватне підприємство «Агропромисловий комплекс «Артем»,

відповідачі: Олександрійська міська рада, ОСОБА_4,

особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У грудні 2007 року приватне підприємство «Агропромисловий комплекс «Артем» (далі - ПрП «АК «Артем», товариство) звернулося до суду з позовом до Олександрійської міської ради, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Позовна заява мотивована тим, що19 квітня 2006 року між товариством та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: двох будівель - промислової будівлі та гаража, які розташовані на земельній ділянці розміром 2,73 га на АДРЕСА_1. Сторони виконали умови договору купівлі-продажу: продавець передав майно, зазначене в договорі, а покупець сплатив вартість майна в момент його придбання. Таким чином, ПрП «АК «Артем», фактично стало власником двох будівель, оскільки з моменту придбання використовує їх у своїй діяльності, однак колишній власник майна ОСОБА_4 ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

У зв'язку з викладеним позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу від 19 квітня 2006 року, за яким товариство придбало у ОСОБА_4 дві будівлі: промислову будівлю, гараж на земельній ділянці розміром 2,73 га, що знаходяться на АДРЕСА_1, та визнати за ним право власності на дві будівлі - промислову будівлю, гараж, на земельній ділянці розміром 2,73 га, що знаходиться на АДРЕСА_1.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2007 року позов задоволено.

Договір купівлі-продажу від 19 квітня 2006 року, за яким ПрП «АК «Артем» придбало у ОСОБА_4 дві будівлі: промислову будівлю, гараж на земельній ділянці розміром 2,73 га, що знаходиться на АДРЕСА_1, визнано дійсним та визнано за ПрП «АК «Артем» право власності на дві будівлі - промислову будівлю, гараж, на земельній ділянці розміром 2,73 га, що знаходяться на вул. Звенигородське шосе в м.Олександрії.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач на момент відчуження нерухомого майна позивачу був його власником, що підтверджується договором купівлі-продажу від 19 квітня 2006 року, умови договору купівлі-продажу були виконані сторонами повністю, договір сторонами не оспорювався, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення суду першої інстанції від 10 грудня 2007 року в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу від

19 квітня 2006 року, за яким ПрП «АК «Артем» придбало у ОСОБА_4 гараж на земельній ділянці розміром 2,73 га, що знаходиться на

вул. Звенигородське шосе в м. Олександрія та визнання за ПрП «АК «Артем» право власності на вказаний гараж скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ПрП «АК «Артем» про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 19 квітня 2006 року, за яким ПрП «АК «Артем» придбало у ОСОБА_4 гараж на земельній ділянці розміром 2,73 га, що знаходиться на вул. Звенигородське шосе в м. Олександрія та визнання за ПрП «АК «Артем» права власності на вказаний гараж відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що, задовольняючі позовні вимоги ПрП «АК «Артем», суд першої інстанції не врахував та не звернув уваги на положення законодавства, зокрема на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до статті 657 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, однак суд першої інстанції у справі не встановив, чи ухилявся ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не з'ясував, чи існують правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно та чи мав останній право на його відчуження.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі ПрП «АК «Артем», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуальногоправа, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції скасував законне та обгрунтоване рішення суду першої інстанції, чим порушив право власності ПрП «АК «Артем». Вказують, що суд апеляційної інстанції належним чином не повідомив сторін про розгляд вказаної справи, тому позивач був позбавлений права заперечувати проти доводів ОСОБА_5 Суд апеляційної інстанції прийняв до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка участі у розгляді справи не брала, однак вважала, що рішенням суду першої інстанції порушено її право власності на гараж, який вона придбала на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2016 року, проте суд не з'ясував, як міг бути укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна понад 10 років після того, як право на власності на спірне майно виникло у товариства. Крім того, суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_5, не перевіривши, чи дійсно порушені її права, оскільки на момент винесення судом першої інстанції рішення у 2007 році її права не могли бути порушені.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач на момент відчуження нерухомого майна позивачу був його власником, що підтверджується договором купівлі-продажу від 19 квітня 2006 року. Умови договору купівлі-продажу сторонами виконані повністю, договір сторонами не оспорювався.

Суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності ОСОБА_4 на предмет договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, на момент його відчуження, та на час задоволення судом першої інстанції позовних вимог ПрП «АК «Артем» про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності.

Згідно наданого до суду апеляційної інстанції нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом гаражу від 24 жовтня 2016 року ОСОБА_5 є власником незавершеного будівництвом гаража, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 32-33).

Гараж ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_6, якому він належав на праві спільної сумісної власності, на підставі дубліката, що має силу оригіналу, виданого державним нотаріусом Державного нотаріального архіву в Кіровоградській області Лебедченко А. Д. 03 серпня 2016 року за № 250, замість втраченого договору № 158 купівлі-продажу незавершеного будівництвом гаража на аукціоні, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Бендеровою Л. А. 08 червня 1998 року за № 3841.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що на розгляді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області знаходиться цивільна справа № 398/98/17 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_6, приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Чернишов С. С., Управління житлово-комунального господарства, архітектури та містобудування, ПрП «АК «Артем», про повернення майна з чужого незаконного володіння (а. с. 34-36).

Зі змісту позовної заяви в цивільній справі № 398/98/17 вбачається, що позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, посилається на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2007 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу та визнано за ПрП «АК «Артем» право власності на гараж розташований на АДРЕСА_1.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що гараж, право власності на який визнано за рішенням суду від 10 грудня 2007 року, знаходиться на АДРЕСА_1, є тим самим гаражем, на який ОСОБА_5 набула право власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом гаражу від 24 жовтня 2016 року (а. с. 32-33), та який фактично знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 2 статті 220 ЦК України вказано, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 червня 2013 року в справі № 6-49цс13.

Суд першої інстанції в порушення вищевказаних норм законодавства не з'ясував, чому саме спірний договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна не було нотаріально посвідчено та чи дійсно ОСОБА_4 ухилявся від нотаріального посвідчення цього договору, та чи була втрачена така можливість.

Також судом першої інстанції не було перевірено, на якій правовій підставі володів спірним нерухомим майном ОСОБА_4 та чи мав він право відчужувати це нерухоме майно.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, також вказаних обставин не перевірив та не з'ясував, чи ухилявся ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна чи ні; не встановив на якій правовій підставі він володів цим гаражем та чи мав взагалі право ним розпоряджатися.

Також при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції, апеляційним судом не було встановлено хто користувався спірним гаражем в періоди, які стосуються предмету спору, та на якій правовій підставі він належав цій особі.

Суд апеляційної інстанції, зазначив у оскаржуваному рішенні, що гараж на який просило визнати право власності ПрП «АК «Артем», та недобудований гараж, на який належить на праві власності ОСОБА_5, є одним і тим же нерухомим майном, однак в порушення норм процесуального законодавства, не навів мотивів, з яких він дійшов такого висновку, оскільки ці гаражі розташовані за різними адресами, зокрема: перший гараж розташований на

АДРЕСА_1, а другий гараж розташований на АДРЕСА_2.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами в справі, суд першої інстанції не визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов передчасного висновку стосовно доведеності позовних вимог. Переглядаючи рішення районного суду в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до положень статей 212, 214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не встановив обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України таке підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного підприємства «Агропромисловий комплекс «Артем» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик