ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4885/19 Справа № 185/8124/17 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітної дитини, що продовжує навчання, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_1 є його матірю, а батьком ОСОБА_3, шлюб між якими було розірвано. Відповідач ніякої матеріальної допомоги на його утримання не надає. Позивач навчається на денному відділенні Коледжу економіки та бізнесу Дніпропетровського національного університету імені ОСОБА_4. Термін навчання у коледжі з 01.09.2017 року по 28.06.2019 року. У звязку з навчанням позивач ніде не працює, повністю знаходиться на утриманні свого батька ОСОБА_3 Крім того, позивач страждає на захворювання нервового характеру, що потребує додаткових витрат, повязаних з його лікуванням.

Враховуючи зазначене, а також уточнену позовну заяву від 30.01.2018 року, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на його утримання в розмірі 80% від прожиткового мінімуму, який встановлюється діючим законодавством України для особи відповідного віку, починаючи з 26 квітня 2017 року до закінчення ним навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23 років, та допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежів за місяць.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2 аліменти на його утримання в твердій грошовій сумі 1000.00 гривень щомісячно, починаючи з 17 жовтня 2017 року та до закінчення ОСОБА_2 навчання 28 червня 2019 року. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 640.00 грн.

З вказаним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2019 року ОСОБА_1 не погодилася та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В своїй апеляційній скарзі, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 відповідно до положень ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апелянта.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є рідним сином відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про народження, копією нотаріально завіреного договору про утримання та виховання дитини.

Відповідач змінила своє прізвище з «Димченко» на «Шаповалова», що підтверджується копією нотаріально завіреного договору про утримання та виховання дитини та копією паспорту відповідача.

ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (Робоча), буд.212, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання від 12.10.2017 року та копією паспорту позивача, та проживає за адресою:м. Дніпро, вул. Новокримська, буд. № 11, кв.(кім.) 6 ГППО ЮМЗ ім. А.М.Макарова з 01.09.2017року по теперішній час, що підтверджується копією довідок з ГППО ЮМЗ ім.А.М.Макарова.

Позивач навчається з 01 вересня 2017 року та станом на 08.02.2019року є студентом третього курсу Коледжу економіки та бізнесу Дніпровського національного університету імені ОСОБА_4, на денній формі навчання за державним замовленням, термін закінчення його навчання у цьому закладі - 28червня 2019 року, що підтверджується копією довідки Коледжу економіки та бізнесу Дніпровського національного університету імені ОСОБА_4 № 236 від 08.02.2019 року, а також отримує стипендію за період з вересня 2017 року по травень 2018 року загальною сумою 3620,00грн., що підтверджується копією довідки про доходи від Коледжу економіки та бізнесу Дніпровського національного університету імені ОСОБА_4.

Судом також встановлено, що позивач хворіє та має клінічний діагноз: енцефалоастеніческій синдром, з вираженим ангіоісазмом на резидуально-органічному фоні і частими непритомними пароксизмами, хронічна вертеброгенна недостатність, пубертатний гіпоталоміческій синдром, міопічний астигматизм, амбліопія обох очей, двостороння плоскостопість 3-4ст., що підтверджується копіями виписок з історії хвороби, та актами дослідження стану здоровя, довідкою ЛКК.

Відповідач проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання № 64 від 02.02.2018 року.

ОСОБА_1 офіційно не працює, що підтверджується копією трудової книжки. Крім того, має на своєму утриманні неповнолітніх дітей, а саме: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Також судом встановлено, що 19.02.2018 року ОСОБА_1, РНОКПП:НОМЕР_1, придбала у свою приватну власність нерухоме майно квартиру № 49 за адресою Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Дніпровська, буд. 424, де розмір частки власності у неї становить 1/1, що підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки повнолітня дитина відповідача навчається у навчальному закладі на бюджеті на денній формі навчання, власного заробітку не має, хворіє та потребує додаткових витрат на це, та не доведено в судовому засіданні відповідачем зворотного.

Безпідставними є посилання ОСОБА_6на те, що інформаційна довідка № 127011341 від 10.06.2018, яка підтверджує наявність у відповідача нерухомого майна, подана позивачем до суду з порушенням вимог ст.ст. 83, 95 ЦПК України, оскільки не містить підпису та дати її засвідчення позивачем, з наступних підстав.

Позивач, подавши свої докази, реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Оскільки ОСОБА_6, відповідно до норм ч. 1 ст. 182 СК України, не довела суду джерело походження коштів на купівлю нерухомого майна, колегія суддів не приймає доводи апелянта як підставу для скасування рішення.

Апелянт в своїй скарзі посилається на те, що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти у заявленому ним розмірі. Також, апелянт вказує, що судом не враховано, що на даний час з відповідачем проживають та перебувають на утриманні двоє неповнолітніх дітей. Крім того, апелянт зазначає, що вона зараз не працює та не отримує доходи. Таким чином, ОСОБА_6 вважає, що лише та обставина, що на батьків покладено обовязок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення щодо підстав виникнення обов'язку батьків по утриманню своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Необгрунтованими є доводи апелянта про те, що вона не має можливості надавати матеріальну допомогу позивачу, оскільки відповідно до ст. 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надала суду докази, що підтверджують неможливість сплачувати аліменти у визначеному розмірі.

Посилання апелянта на наявність у неї дітей не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані обставини не знімають з відповідача обов'язку, відповідно до ч.1 ст. 199 СК України, надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання.

При ухваленні рішення судом першої інстанції обґрунтовано враховано, як наявність на утриманні відповідача двох малолітніх дітей, так і обовязок та можливість надання відповідачем такої допомоги повнолітньому сину, що продовжує навчання. Крім того, судом першої інстанції враховано, що позивач повністю знаходиться на утриманні свого батька - ОСОБА_3, враховано стан здоровя позивача, відсутність власного заробітку у звязку з навчанням.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2019 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_7