Справа № 461/982/18 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/1545/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_2, представника апелянта ОСОБА_3, представників відповідача - Попової І.І. та Козія А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Волоско І.Р., у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер» за участю третіх осіб - Департаменту охорони здоров'я Львівської обласної державної адміністрації, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу; поновлення на посаді, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до КЗ ЛОР «Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер» за участю третіх осіб - Департаменту охорони здоров'я ЛОДА, Управління майном спільної власності ЛОР про визнання незаконним та скасування наказів та поновлення на посаді, уточнивши який просить:

1) визнати незаконним та скасувати наказ КЗ ЛОР "Львівський обласний шкірно - венерологічний диспансер" від 09.01.2018 року № 8-к "Про переведення";

2) визнати незаконним та скасувати наказ Обласного комунального шкірно-венеричного диспансеру від 21.09.2017 року № 16-ос "Про скорочення штату працівників" в частині щодо виведення зі штатного розпису посади заступника головного лікаря з медичної частини;

3) визнати незаконним та скасувати наказ Обласного комунального шкірно-венеричного диспансеру від 21.09.2017 року № 15-ос "Про затвердження нового штатного розпису та попередження працівників про майбутнє можливе вивільнення або зміну істотних умов праці";

4) поновити його на посаді заступника головного лікаря з медичної частини комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" та виплатити компенсацію середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

5) поновити на посаді 0, 25 ставки лікаря дерматовенеролога диспансерного (поліклінічного № 1) відділення комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" та виплатити компенсацію середнього заробітку на вказаній посаді за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_2 покликається на те, що працював на посаді заступника головного лікаря з медичної частини Обласного шкірно-венеричного диспансеру понад 9 років, в т.ч. з квітня 2012 року по квітень 2015 року виконував обов'язки головного лікаря Диспансеру. Однак, всупереч чинному статуту (в редакції від 1999 року) Обласного комунального шкірно-венеричного диспансеру, 21 вересня 2017 року головним лікарем Обласного комунального шкірно-венеричного диспансеру було видано наказ № 15-ос "Про затвердження нового штатного розпису та попередження працівників про майбутнє можливе вивільнення або зміну істотних умов праці", згідно з яким передбачено штат установи в кількості 356 штатних одиниць, серед яких посада заступника головного лікаря відсутня. Цього ж дня було прийнято й інший наказ № 16-ос "Про скорочення штату працівників", згідно з яким безпідставно, всупереч чинному Статуту, вилучено штатну одиницю заступника головного лікаря з медичної частини. Наголошує, що штатний розпис КЗ ЛОР "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" затверджений 21.09.2017 року суперечить і новій редакції Статуту Диспансеру від 2017 року. Вважає, що затвердивши, в порушення встановленого порядку, штатний розпис, ще до затвердження нової редакції статуту установи, головний лікар Львівського обласного шкірно-венеричного диспансеру перевищив свої повноваження, допустив порушення встановленого порядку реорганізації установи та невідповідність штатних одиниць установи вимогам, передбаченим Статутом, що в результаті призвело до протиправного скорочення (ліквідації) окремих штатних одиниць, серед яких посада заступника головного лікаря з медичної частини. Вважає, що вищезазначені неправомірні накази головного лікаря КЗ ЛОР "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" були прийняті саме з метою незаконного звільнення із займаної посади позивача. 09 січня 2018 року відповідач прийняв наказ № 8-к "Про переведення", з яким ОСОБА_2 було переведено на посаду лікаря дерматовенеролога клінічного відділення № 1 з визначенням робочого місця за адресою: м. Львів, пр. Червоної Калини, 68. Однак, додатково зазначає, що на пропозицію переведення на вищевказану посаду він погодився вимушено, для того, щоб не втратити робоче місце, оскільки робота лікаря є його єдиним джерелом доходів. Незважаючи на факт переведення, вважає звільнення з посади заступника головного лікаря та переведення на нижчу посаду неправомірним, про що зазначив у своїй заяві про згоду на переведення від 09.01.2018 року. Зазначає, що скорочення штату працівників відповідача було спричинено виключно суб'єктивним бажанням головного лікаря Диспансеру неправомірно скоротити посаду заступника головного лікаря з метою звільнення, або створення усіх нестерпних умов праці, які б призвели до звільнення за власним бажанням.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2018 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер» за участю третіх осіб - Департаменту охорони здоров'я Львівської обласної державної адміністрації, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу; поновлення на посаді відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2018 рокуоскаржив позивач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що не погоджується із рішенням і вважає його таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України та прийняте судом першої інстанції із порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про те, що нібито доводи позивача про прийняття головним лікарем Диспансеру оскаржуваних наказів від 21 вересня 2017 року № № 15-ос та 16-ос, шляхом перевищення повноважень є безпідставними, оскільки суд не встановив того факту, що штатний розпис ОКШВД суперечить установчому документу закладу, яким є Статут, не встановив факту перевищення повноважень головним лікарем закладу та не надав належної оцінки цим доказам.

Зазначає й те, що ним не ставилося питання доцільності скорочення штату працівників Диспансеру під час реорганізації закладу. Обгрунтування його позовних вимог базується на доведенні факту невідповідності оскаржуваних ним наказів головного лікаря ОКШВД від 21 вересня 2017 року №№ 15-ос, 16-ос чинним установчим документам цього медичного закладу,які були прийнятті всупереч Статуту з метою незаконного звільнення позивача з роботи, шляхом скорочення штату, внаслідок порушення порядку здійснення реорганізації медичного закладу, який передбачений рішенням власника - Львівської обласної ради від 14 лютого 2017 року № 360 «Про реорганізацію шкірно-венерологічної служби у Львівській області». На думку апелянта, суд першої інстанції не дослідив того факту, що новий штатний розпис Диспансеру суперечить установчому документу цього закладу, яким є Статут, та прийнятий з порушенням порядку реорганізації медичного закладу, передбаченого рішенням Львівської обласної ради від 14 лютого 2017 року № 360, тобто дії головного лікаря Диспансеру були вчинені з перевищенням повноважень.

Необгрунтованим є і висновок суду першої інстанції про те, що позовна вимога про скасування наказу № 8к від 09 січня 2018 року «Про переведення» не може підлягати до задоволення, оскільки відповідачем було дотримано вимоги трудового законодавства щодо порядку скорочення працівників в ході реорганізації, позивача працевлаштовано за його згодою. Досліджуючи питання законності прийняття оскаржуваного наказу № 8-к від 09 січня 2018 року «Про переведення», суд не в повній мірі надав оцінку тим доказам, які висвітлюють обставини та передумови прийняття цього наказу. Так, позивач дізнавшись про своє скорочення звертався до головного лікаря Диспансеру та директора департаменту охорони здоров'я ЛОДА із заявою про безпідставність скорочення посади заступника головного лікаря з медичної частини. Жодних аргументів щодо правомірності скорочення цієї посади позивачу надано не було. Окрім того, позивачу було запропоновано посади нижче його кваліфікаційного рівня, при цьому не бралося до уваги високий кваліфікаційний рівень позивача, тривалий стаж роботи в Диспансері, а також інші умови праці, зокрема рівень заробітної плати, які значно погіршувалися внаслідок скорочення посади позивача. Вважає, що всі ці пропозиції були маніпулятивними діями для навмисного створення позивачу несприятливих умов праці, щоб спонукати його до звільнення за власним бажанням.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що при прийнятті рішення суд проігнорував порушення відповідачем вимог КЗпП України щодо недотримання переважного права працівників на залишення на роботі при вивільненні через зміни в організації виробництва та праці. Вважає, що діями відповідача його було незаконно позбавлено ще й права на пр ацю на 25 % посадового окладу лікаря - дерматовенеролога диспансерного (поліклінічного № 1) відділення.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ОКШВД як і його правонаступник КЗ ЛОР ЛОШВД - це юридична особа публічного права, створена розпорядчим актом органу місцевого самоврядування який представляє інтереси територіальної громади - ч. 2 ст. 169 ЦК України.

Позивач ОСОБА_2 працював на посаді заступника головного лікаря з медичної частини Обласного шкірно - венеричного диспансеру.

03 січня 2017 року позивачем ОСОБА_2 подано заяву на ім'я Головного лікаря ОСОБА_7 про надання дозволу вести роботи за спеціальністю лікаря дерматовенеролога в основний робочий час з оплатою 25% посадового окладу у 2017 році.

14 лютого 2017 року Львівська обласна рада прийняла рішення № 360 "Про реорганізацію шкірно-венерологічної служби у Львівській області", на підставі якого Управлінню майном спільної власності за попереднім погодженням із Департаментом охорони здоров'я ЛОДА доручено затвердити нову редакцію статуту комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер".

Відповідно до пункту 6.2 рішення ЛОР № 360 "Про реорганізацію шкірно-венерологічної служби у Львівській області" Управлінню майном спільної власності за попереднім погодженням із Департаментом охорони здоров"я ЛОДА доручено затвердити нову редакцію статуту комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер".

21 вересня 2017 року головним лікарем Обласного комунального шкірно-венеричного диспансеру на виконання рішення Львівської обласної ради прийнято наказ № 15-ос «Про затвердження нового штатного розпису та попередження працівників про майбутнє можливе вивільнення або зміну істотних умов праці».

21 вересня 2017 року головним лікарем Обласного комунального шкірно-венеричного диспансеру було прийнято наказ № 16-ос «Про скорочення штату працівників».

26 грудня 2017 року позивачем ОСОБА_2 подано заяву на ім'я Головного лікаря ОСОБА_8 про обрання ним посади лікаря дерматолога стаціонарного відділення № 1 (м. Львів, вул. Коновальця, 5) та про готовність приступити до роботи після закриття листка непрацездатності.

На виконання рішення від 14 лютого 2017 року Львівської обласної ради №360 "Про реорганізацію шкірно-венерологічної служби у Львівській області", Управління майном спільної власності ЛОР 27 грудня 2017 року своїм наказом № 112-с затвердило нову редакцію статуту КЗ ЛОР "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер".

09 січня 2018 року ОСОБА_2 подано заяву на ім'я Головного лікаря ОСОБА_8 про переведення його на посаду лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення №1.

09 січня 2018 року головним лікарем КЗ ЛОР «Львівського обласного шкірно-венерологічного диспансеру було прийнято наказ № 8-к «Про переведення», на підставі якого ОСОБА_2 переведено на вакантну посаду лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення № 1.

Як роз'яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до п. 3 ст.62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення чисельності штату працівників.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, головний лікар, пояснив, що до позивача ОСОБА_2 упереджено не відноситься; скорочення чисельності штату працівників відбулось на виконання рішення Львівської обласної ради №360 "Про реорганізацію шкірно-венерологічної служби у Львівській області", на підставі якого Управлінню майном спільної власності за попереднім погодженням із Департаментом охорони здоров'я ЛОДА було доручено затвердити нову редакцію статуту комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер"; нова редакція Статуту затверджена, затверджені штати; позивачу запропоновано роботу, на яку він погодився.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Проте враховуючи правову позицію висловлену Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в Ухвалі від 28.01.2009 року у справі № 6-14292св08, нормами трудового законодавства не передбачено право суду перевіряти доцільність скорочення працівників, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників, ці питання стосуються суто внутрішньої господарської діяльності окремого суб'єкта господарювання і не є предметом доказування у судових спорах.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_2 27.09.2017 року, 30.11.2017 року, 07.12.2017 року відіслано поштою та 09.01.2018 року було вручено Повідомлення про скорочення штату працівників та переліком усіх вакантних посад та робіт (а.с.45, 46, 47, 48).

09 січня 2018 року після чергового повідомлення про скорочення штату працівників, позивач ОСОБА_2, обрав одну із запропонованих посад, про що свідчить заява позивача про переведення (а.с. 49).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Оскільки позивач надав згоду на переведення відповідно до поданої ним заяви та був переведений на посаду лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення № 1, то, відповідно, згода профспілки на його переведення не надавалась, оскільки така законодавством не передбачена.

Безпідставним є і твердження позивача, що оскаржувані ним накази головного лікаря ОКШВД від 21 вересня 2017 року №№ 15-ос, 16-ос не відповідають чинним установчим документам цього медичного закладу.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до п. 12.2 Статуту ОКШВД, затвердженого наказом Управління майном комунальної власності ЛОДА № 38 від 23.03.1999 року (а.с. 26-31) «головний лікар визначає структуру та штати ОКШВД, узгоджує з Управлінням охорони здоров'я (ДОЗ ЛОДА) структуру та кошториси витрат, яке затверджує їх, призначає на посади і звільняє з посади заступників головного лікаря, завідувачів відділеннями, всіх інших працівників ОКШВД».

Наказом МОЗ України № 928 від 02.09.2016 року визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ № 33 від 23.02.2000 року «Про примірні штатні нормативи закладів охорони здоров'я» (а.с. 25) та надано право керівникам закладів самостійно визначати структуру, чисельність та штат працівників медичного закладу.

Відповідно до п. 12.2 Статуту, головний лікар ОКШВД визначив структуру та штат, а ДОЗ ЛОДА 21.09.2017 року затвердив штат в кількості 356 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати з посадовими окладами. Розпис був введений в дію 11.12.2017 року, тобто не раніше, ніж через 2 місяці з моменту його затвердження.

Протягом цього терміну було проведено кадрову роботу з працівниками в межах процесу реорганізації, відповідно до ст.ст. 49-2, 32 КЗпП України.

Необхідно зазначити, що Статутом КЗ ЛОР ЛОШВД, затвердженим наказом Управління майном спільної власності ЛОР № 112-С від 27.12.2017 року (т. 1 а.с.36 - 40) не передбачено посаду заступника головного лікаря по лікувальній роботі, як це було зазначено в п.12.6 Статуту ОКШВД.

В той же час відповідач наголошує на пропуску позивачем строку звернення до суду з вказаними позовними вимогами, оскільки ОСОБА_2 з наказами був ознайомлений 02.10.2017 року, а тому 3 місячний строк закінчився 03.01.2028 року.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому, норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об'єктивні причини.

Перебування позивача на курсах підвищення кваліфікації у м. Львові не можна вважати поважною причиною при пропуску строку звернення до суду, перебування на лікарняному також не було довготривалим, а тому позивачем пропущено строк звернення до суду з вказаними позовними вимогами.

У пункті 4 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 судам роз'яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Враховуючи викладене суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні позовних вимог про визнаня незаконним та скасування наказу Обласного комунального шкірно-венеричного диспансеру від 21.09.2017 року № 16-ос "Про скорочення штату працівників" в частині щодо виведення зі штатного розпису посади заступника головного лікаря з медичної частини та визнаня незаконним та скасуваня наказу Обласного комунального шкірно-венеричного диспансеру від 21.09.2017 року № 15-ос "Про затвердження нового штатного розпису та попередження працівників про майбутнє можливе вивільнення або зміну істотних умов праці" за безпідставністю позовних вимог.

Безпідставним є і твердження апелянта, що відповідачем недотримана по відношенню до нього і вимога переважного права працівників на залишення на роботі при вивільненні через зміни в організації виробництва та що запропонована йому посада є нижчою його кваліфікаційного рівня.

За змістом статті 42 КЗпП України, переважне право й перевага в залишені на роботі діють за наявності у роботодавця працівників, які займають таку саму посаду або виконують таку ж роботу, що й вивільнюваний, а не будь-яких інших.

З матеріалів справи вбачається, що посада заступника головного лікаря по лікувальній роботі була одна і її займав позивач.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Пленум Верховного Суду України у пункті 19 своєї постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що при проведенні вивільнення власник або уповноважений ним орган має право в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і провести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цієї підстави менш кваліфікованого працівника. Проте якщо роботодавець не скористувався цим правом, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Отже вирішення цих питань виходить за межі передбаченого ст. 49-2 КЗпП України обов'язку роботодавця щодо працевлаштування працівника і стосується права останнього на добір кадрів.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовна вимога про скасування наказу №8 к від 09.01.2018 року «Про переведення» від 09.01.2018 року) поновлення його на посаді заступника головного лікаря з медичної частини комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" та виплата компенсації грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не може підлягати до задоволення, оскільки відповідачем було дотримано вимоги трудового законодавства щодо порядку скорочення працівників в ході реорганізації, позивача працевлаштовано за його згодою.

КЗпП України передбачено такі форми організації праці як сумісництво та суміщення професій (посад), а також врегульовано порядок оплати такої праці (статті 102-1, 105).

Сумісництво - це виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві.

Згідно з положеннями частини першої статті 105 КЗпП України суміщення - це виконання працівником роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) або обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, за що провадиться відповідна доплата до заробітної плати.

При роботі за суміщенням професій (посад) окремий трудовий договір не укладається, лише видається наказ про допущення працівника до роботи за суміщенням, запис до трудової книжки не вноситься.

Щодо вимоги позивача про поновлення його на посаді 0, 25 ставки лікаря дерматовенеролога диспансерного (поліклінічного № 1) відділення комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" та виплатити компенсацію середнього заробітку на вказаній посаді за весь час вимушеного прогулу, суд першої інстанції вірно вказав, що відповідно до вимог спільного наказу Міністерства праці та соціальної політики МОЗ України від 05.10.2005 № 308/519 "Про впорядкування умов оплати працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення", позивачеві ОСОБА_2, як заступникові головного лікаря з медичної частини, за його заявою, було дозволено головним лікарем ОКШВД вести роботу за спеціальністю лікаря-дерматовенеролога в основні в основний робочий час з оплатою 25% посадового окладу (а.с.55, 56, 57, 58). Тобто, доплату 25 % посадового окладу лікаря-дерматовенеролога позивач отримував в основний робочий час на посаді заступника головного лікаря з медичної частини за суміщення професій, а у зв'язку із скороченням посади заступника головного лікаря з медичної частини, позивачем ОСОБА_2 відповідно було втрачено право на 25 % посадового окладу лікаря-дерматовенеролога.

Необхідно зазначити, що відповідно до вказаної заяви від 03 січня 2017 року позивач ОСОБА_2 просив надати йому дозвіл вести роботу за спеціальністю лікаря дерматовенеролога в основний робочий час з оплатою 25% посадового окладу лише у 2017 році.

Крім того, в 2018 році заяви від позивача ОСОБА_2 про надання йому дозволу на ведення роботи за спеціальністю лікаря-дерматовенеролога в основний робочий час з оплатою 25% посадового окладу до головного лікаря не надходило.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 червня2018 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.