Ухвала

Іменем України

11 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 2-81/11

провадження № 61-6484ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В.О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_4 на дії старшого державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Потапової Ольги Олегівни щодо складання акту опису й арешту майна від 20 квітня 2012 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із скаргою, у якій просив: поновити пропущений строк на подання скарги на дії суб'єкта оскарження; визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції (далі - Центрально-Міський ВДВС Криворізького МУЮ) Потапової О. О., проведені під час складання акта опису й арешту майна від 20 квітня 2012 року; зупинити стягнення на підставі виконавчого листа від 15 лютого 2012 року № 2-81/11.

У грудні 2014 року до суду надійшла уточнена скарга ОСОБА_4, в якій він, крім вищезазначеного, просив визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду за захистом своїх прав, а також скасувати акт опису й арешту майна від 20 квітня 2012 року.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 є юридично необізнаною особою, не знає особливостей здійснення виконавчого провадження, матеріали виконавчого провадження не містять відомостей щодо належного повідомлення та отримання боржником акта опису й арешту майна, а тому строк на звернення до суду з цією скаргою пропущено у зв'язку з бездіяльністю державного виконавця.

Також ОСОБА_4 зазначив, що в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 15 лютого 2012 року № 2-81/11, виданого Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з нього на користь ОСОБА_7 118 400,94 грн, державний виконавець порушив його права. Акт опису й арешту майна від 20 квітня 2012 року вважає незаконним та таким, що винесений з грубим порушенням Закону України «Про виконавче провадження», оскільки ні йому, ні його представникові копії постанов державного виконавця не надходили, внаслідок чого він не мав можливості оскаржити постанови про відкриття виконавчого провадження від 27 лютого 2012 року, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21 березня 2012 року, про розшук боржника від 21 березня 2012 року, про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні від 12 червня 2012 року. Крім того, вважає, що державним виконавцем порушено процедуру та спосіб складання спірного акта опису й арешту майна, встановлені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності та необґрунтованості вимог ОСОБА_4, який не довів факту порушення державним виконавцем його прав та інтересів при вчиненні виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа від 15 лютого 2012 року №2-81/11. Крім того, ОСОБА_4, достеменно будучи обізнаним про відкриття виконавчого провадження та вилучення у нього автомобіля в рамках проведення виконавчих дій, протягом тривалого періоду часу не вчиняв дій щодо звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця.

У березні 2019 року ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

Заявники зазначають, що рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на припущеннях, що суперечить дійсним обставинам справи та нормам діючого законодавства. При цьому, зауважують на тому, що суд першої інстанції розглянув справу, в якій два томи матеріалів, лише за дві години і в ухвалі послався не на докази, надані та доведені скаржником, а лише на власні міркування, без посилання на відповідні сторінки цивільної справи. Судом не було враховано та не перевірено того, що при складанні оскаржуваного акта державний виконавець грубо порушила процедуру та спосіб його складання, що призвело до незаконного вилучення автомобіля в подальшому. Наполягають на тому, що в матеріалах справи немає жодного підпису ОСОБА_4 про ознайомлення з актом опису й арешту майна від 20 квітня 2012 року та й сам акт було складно в іншу дату. Підписи зазначених у цьому документі понятих виконані іншими особами. Діями державного виконавця були порушені права і свободи ОСОБА_4 щодо недоторканості приватної власності та завдано значну шкоду транспортному засобу. Крім того, посилаються на те, що строк на оскарження спірного акта було пропущено через бездіяльність державного виконавця та неповідомлення ОСОБА_4 про вчинення цієї виконавчої дії.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконанні у Центрально-Міському ВДВС Криворізького МУЮ перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 15 лютого 2012 року № 2-81/11, виданого Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 118 400,94 грн.

Постанова державного виконавця Центрально-Міського ВДВС Криворізького МУЮ від 27 лютого 2012 року про відкриття виконавчого провадження надіслана ОСОБА_4 рекомендованим листом (накладна від 06 березня 2012 року № 37, реєстр № 46 на кореспонденцію з повідомленням № п/п 9) з повідомленням про вручення. Лист надіслано на адресу, вказану у виконавчому листі (АДРЕСА_1), у зв'язку з чим боржник вважається повідомленим належним чином про відкриття виконавчого провадження у відповідності до вимог частини першої статті 31 Закону України «Про виконавче провадження».

23 березня 2012 року боржником ОСОБА_4 подана заява про зупинення виконавчого провадження, що свідчить про його обізнаність щодо наявності такого провадження.

02 квітня 2012 року ОСОБА_4 було вручено (що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення) постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

18 квітня 2012 року працівники Державної автомобільної інспекції вилучили у ОСОБА_4 автомобіль «SKODA OCTAVIA», реєстраційний номер НОМЕР_1, що свідчить про безумовну його обізнаність з підставами вилучення. Вказаний транспортний засіб переданий на відповідальне зберігання власникові.

Постановою державного виконавця Центрально-Міського ВДВС Криворізького МУЮ від 08 червня 2016 року виконавчий лист від 15 лютого 2012 року №2-81/11 повернуто стягувачу.

Статтею 451 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час ухвалення судових рішень; далі - ЦПК України) визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги

За змістом частини першої статті 6, статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов'язані подати на запит державного виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває в них, та майно чи кошти, які вони мають передати боржнику. Після надходження від зазначених осіб відомостей про наявність майна боржника державний виконавець описує таке майно, вилучає його і реалізує у встановленому цим Законом порядку. У разі якщо особа, у якої перебуває майно боржника, перешкоджає державному виконавцю в його вилученні, таке майно вилучається державним виконавцем у примусовому порядку.

У відповідності до частини п'ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

За змістом пункту 4.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт. В акті опису та арешту майна боржника повинні бути вказані, зокрема: а) назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо); г) прізвище, ім'я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач); ґ) відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт; д) якщо державний виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження; е) зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі.

Відповідно до пункту 4.2.2. цієї Інструкції акт опису та арешту майна підписується державним виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також може бути підписаний іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна. У разі відмови від підпису сторін чи інших осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в акті.

Встановивши, що при складанні акта опису й арешту майна від 20 квітня 2012 року державним виконавцем не було порушено вимог статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо правомірності дій державного виконавця.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили з того, що ОСОБА_4 пропущено десятиденний строк для звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності поважних причин для поновлення такого строку.

Будучи належним чином обізнаним про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження і про вилучення транспортного засобу, у зв'язку з чим було складено спірний акт опису й арешту майна, ОСОБА_4 до суду із скаргою на дії державного виконавця звернувся лише у вересні 2014 року, тобто більше, ніж через два роки, що суттєво перевищує встановлений законом десятиденний строк для звернення до суду з такою скаргою.

Доводи ОСОБА_4 та його представника про те, що державним виконавцем порушено процедуру і спосіб складання акта опису й арешту майна від 20 квітня 2012 року, а підписи зазначених в акті понятих виконані іншою особою, є надуманими та такими, що не знайли свого підтвердження під час розгляду скарги в судах першої та апеляційної інстанцій. Дії ОСОБА_4 свідчать не про порушення його прав та інтересів, встановлених законом, а про ухилення останнього від виконання зобов'язань за виконавчим листом.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У відповідності до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики (частина четверта статті 394 ЦПК України).

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, ухвалені у справі судові рішення не мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявників з їх змістом та стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_4 на дії старшого державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Потапової Ольги Олегівни щодо складання акту опису й арешту майна від 20 квітня 2012 року.

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик