Ухвала

Іменем України

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 205/3680/18

провадження № 61-5306ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 звернулися до суду з указаним позовом.

У червня 2018 року ОСОБА_5 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4

Заява мотивована тим, що відповідач періодично мешкає в іншій країні, тому є підстави припускати, що в майбутньому вона не планує повернення до України, а за таких обставин є побоювання, що ОСОБА_4 не буде сплачувати завдану матеріальну та моральну шкоду, що може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2018 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди заявлені у розмірі 192 386,42 грн, тому невжиття заходів забезпечення позову у разі їх задоволення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 задоволено частково, ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2018 року змінено в частині виду забезпечення позову з накладення арешту на заборону відчуження квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4 В іншій частині ухвалу залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між сторонами існує спір, враховуючи обґрунтованість і обсяг вимог позивача, з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін найбільш доцільним є забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 загальною площею 31,1 кв. м, житловою площею 17,7 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_4 Саме такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами, забезпечить запобігання ухиленню від виконання рішення у випадку задоволення позову та не обмежить прав відповідача на користування та володіння квартирою.

11 березня 2019 року ОСОБА_4 подала засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення постановлені всупереч вимогам процесуального права та роз'ясненням пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», зокрема судами попередніх інстанцій не обґрунтовано та не зазначено, з яких саме підстав суди дійшли висновку про неможливість чи утруднення в майбутньому виконання рішення суду на підставі наданих позивачем доказів.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої, частиною третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Змінюючи застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову з арешту на заборону відчуження квартири АДРЕСА_1, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що між сторонами існує спір, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення виконання можливого рішення суду в разі задоволення позовних вимог, заборона відчуження вказаного нерухомого майна не обмежить прав відповідача на користування та володіння квартирою. Вид забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Відповідно до частини другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов