Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

15 лютого 2019 року м.Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Тептюка Є.П.

при секретарі Федоровій Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, -

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції позивача:

27 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 06.05.2005 року відповідачі уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 Вартість будинку становила 43900 грн. Вказаний будинок належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право особистої власності, що видане Черкаською районною державною адміністрацією 17.06.1993 року.

30.10.1977 року між відповідачами був зареєстрований шлюб, який було розірвано рішенням Черкаського районного суду Черкаської області 24.12.2004 року.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1, на якій у 1981 році побудували будинок. Вказаний будинок і земельна ділянка є спільною сумісною власністю відповідачів, хоча і зареєстрована лише на ОСОБА_1

Уклавши договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 фактично придбала у власність як свою частку, так і частку чоловіка, проте правочин не відбувся, оскільки грошові кошти не були передані ОСОБА_1

Отже відповідачі мали право розпорядитися майном лише відносно своєї частки, а ОСОБА_1 не мав права продавати житловий будинок ОСОБА_4, так як останній не належав йому в повному обсязі.

Вважаючи, що відповідачі уклали фіктивний правочин, з порушенням закону і їх прав, та прав позивача щодо можливості проживання у будинку, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 06.05.2005 року.

Заходи досудового врегулювання спору позивачем не проводились.

Стислий виклад відзиву відповідачів:

17.01.2019 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву в якому він визнав позовні вимоги і зазначив, що він погоджується з обставинами, викладеними позивачем. Договір, що був укладений між ним та ОСОБА_2 є фіктивним, оскільки він не мав права продавати житловий будинок дружині через те, що той не належав йому у повному обсязі. Фактично правочин не був укладеним, оскільки грошові кошти покупець продавцю не передав.

29.01.2019 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву в якому остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно проживали у зареєстрованому шлюбі з 30 жовтня 1977 року по 25 січня 2005 року. 24 грудня 2004 року рішенням Черкаського районного суду Черкаської області шлюб було розірвано та 25 січня 2005 року зареєстровано розірвання шлюбу органами РАЦС, про що свідчить відмітка ОСОБА_2 у паспорті. 06.05.2005 року між колишнім подружжям було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1

ОСОБА_2 вважає позов безпідставним і спрямованим на те, щоб виправдати протиправну та аморальну поведінку позивача. Так земельна ділянка, площею 0,50 га, що розташована в АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_3 у приватну власність на підставі рішення Вергунівської сільської ради від 28.08.1997 року. Саме на вказаній земельній ділянці був побудований будинок, що став предметом продажу, і свідоцтво про право власності на даний будинок видане саме ОСОБА_1

З приводу визнання договору купівлі-продажу фіктивним та недійсним, ОСОБА_2 зазначає, що сторони в п. 2.2. оспорюваного договору підтвердили факт повного розрахунку за будинок і останній прийнятий у власність ОСОБА_2 відповідно до п.1.1. та 3.3.2 договору. Отже сторонами вчинені всі дії, спрямовані на виконання істотних умов договору. До того ж ОСОБА_2 зазначає, що оспорюваний договір не містив у своїх положеннях жодних додаткових зобов'язань її як покупця з приводу того щоб не чинити позивачу перешкод у користуванні житлом. Відповідач також зауважує, що доводи позивача з приводу порушення прав інших осіб на спільну сумісну власність чи щодо проведення розрахунку за договором мають залишитись поза увагою суду, адже за відновленням порушеного права має звертатися безпосередньо та особа чиє право порушено. Тобто безпосередні сторони договору до суду не зверталися.

На момент розірвання шлюбу між відповідачами, позивачу виповнилось 12 років і будучи малолітнім він залишився проживати разом з матір'ю у спірному будинку, де був зареєстрований з народження і по даний час. Отже укладення спірного договору не вплинуло на права позивача, а право власності на спірний будинок у нього ніколи не виникало.

Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття провадження від 03.01.2019 року відповідачам був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.

Стислий виклад відповіді на відзив:

04.02.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив представника відповідача - ОСОБА_5 У останній ОСОБА_1 не погоджується з тим, що позов є безпідставним та поданий з метою виправдання його аморальної поведінки. Між ним та ОСОБА_2 дійсно виникали побутові конфлікти, які не мали ознак домашнього насильства. Позивач наполягає, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки сама ОСОБА_2 в судовому засіданні по справі 707/2118/18 підтвердила, що не сплачувала ОСОБА_1 кошти за будинок. До того ж у вказаному судовому засіданні відповідачі підтвердили, що підставою укладання спірного договору була необхідність забезпечення житлових та цивільних прав позивача, як молодшого сина.

Позивач зазначає, що він вважав, що будинок належить обом батькам.

Стислий виклад заперечення:

05.02.2019 року від відповідача ОСОБА_1 надійшло заперечення на відзив ОСОБА_5 В останньому ОСОБА_1 зазначив, що земельна ділянка та будинок були оформлені на нього, проте всім було відомо, що дані об'єкти були спільним майном подружжя. Сторони оспорюваного договору дійсно не надавали позивачу інформацію з приводу того на кого була оформлена спільна нерухомість. Якщо б ОСОБА_2 не чинила тиск на ОСОБА_1 то договір би не був укладеним. Коштів за будинок ОСОБА_2 також не передала ОСОБА_1 Права позивача дійсно були порушені. Оспорюваний договір суперечить інтересам відповідачів та позивача. Отже ОСОБА_1 вважає, що оспорюваний договір був фіктивним та суперечив його волі.

Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі:

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 03.01.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям провадження.

25.01.2019 та 05.02.2019 року від відповідача ОСОБА_1 надійшло письмове клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, оскільки дана справа потребує детального розгляду спору по суті та зясування всіх необхідних обставин, формування позиції з приводу формування судової справи, надання усних пояснень учасниками розгляду справи, виклик та допит свідків.

Відповідно до ч. 6 ст. 279 ЦПК України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 визнав позовні вимоги повністю, підтвердив всі обставини справи, викладені позивачем у позовній заяві та не просив про виклик свідків, суд не вбачає необхідності у виклику сторін, а тому клопотання ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

29.01.2019 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_5 надійшло письмове клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності. Своє клопотання ОСОБА_5 обгрунтувала тим, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, позивач, будучи неповнолітнім, залишився проживати разом з матір'ю у спірному будинку, а отже укладання спірного договору жодним чином не вплинуло на його права. В грудні 2010 року позивачу виповнилося 18 років і він мав можливість поцікавитися про стан своїх прав і як результат, оскаржити спірний договір. Позивач не скористався своїм правом на визнання договору недійсним, і строк на звернення позивача з даним позовом до суду сплинув 05 грудня 2013 року, а тому представник позивача просить застосувати положення ст. 256 ЦК України та ч. 4 ст. 267 ЦПК України.

04.02.2019 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, оскільки є необхідність у допиті свідків, наданні особистих пояснень та встановлення всіх обставин справи.

Суд не вбачає необхідності у розгляді справи з викликом сторін, оскільки всі пояснення сторони виклали безпосередньо у позовній заяві, відзивах, відповіді на відзив та запереченні. Клопотань про виклик свідків не надходило. До того ж сторони подали всі необхідні на їх думку докази і не звертались з клопотанням про витребування доказів, які стосуються предмету спору.

04.02.2019 року від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи та дослідження копії технічного запису судового засідання по справі 707/2118/18.

Суд ухвалив: відмовити в задоволенні даного клопотання, оскільки вказаний доказ є неналежним і не стосується предмета доказування.

04.02.2019 року від відповідача надійшло клопотання про поновлення строку позовної давності з тих, підстав що коли ОСОБА_1 досяг повноліття він розумів, що спірний будинок належить обом батькам. А з копією оспорюваного договору він ознайомився у 2018 році, після подачі ОСОБА_2 позовів про виселення його дружини.

04.02.2019 року від позивача надійшло заперечення проти клопотання щодо застосування наслідків пропуску позовної давності. В останньому ОСОБА_1 зазначив, що не був стороною правочину, а тому не міг про нього знати.

Встановлені судом обставини:

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24.12.2004 року, яке набрало законної сили 25.01.2005 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 30 квітня 1977 року був розірваний (а.с.11).

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідним сином ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що підтверджується даними його свідоцтва про народження, що видане повторно 10.08.2018 року, Серія НОМЕР_3

Земельна ділянка, що розташована на території с. Нечаївка Вергунівської сільської ради, площею 0,50 га, належить на праві приватної власності ОСОБА_3, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 22.06.1998 року, Серія НОМЕР_4

06.05.2005 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку. Ціна договору становила 43900 грн. (а.с.9-10).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.06.2005 року, домоволодіння в АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2.

Рішенням Вергунівської сільської ради від 12.02.2016 року №5-2 «Про перейменування вулиць», АДРЕСА_2 (а.с.12).

Суд не приймає до уваги наступні письмові докази, подані представником відповідача - ОСОБА_5: копію повідомлення про злочин, копії скарг, копії постанов про притягнення особи до адміністративної відповідальності, копію довідки про перебування ОСОБА_2 на диспансерному обліку в амбулаторії загальної практики сімейної медицини, оскільки вони як зазначає ОСОБА_5 стосуються позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про виселення і не є належними, зокрема не стосуються обставин, які підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Отже в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 перебуваючи у шлюбних відносинах з ОСОБА_2, продав останній домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1. На час вчинення правочину позивач був малолітньою дитиною, який залишився проживати разом з матір'ю у вищевказаному будинку.

Норми права, що підлягають застосуванню:

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 203 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 4, ч. 5, ч. 7, ч. 8 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1, ч. 4 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи:

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 30 квітня 1977 року по 24 грудня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

За час перебування у шлюбі, ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1.

Отже, ОСОБА_1, на момент укладання договору купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 06.05.2005 року, був малолітньою дитиною, проте після укладання між батьками оспорюваного правочину, за яким право власності на будинок перейшло до його матері від батька, останній залишився проживати у вищевказаному домоволодінні, і проживає там і на даний час. Тобто укладення відповідачами правочину купівлі-продажу будинку, не вплинуло на права позивача у користуванні житлом. Права на розпорядження та володіння житлом у позивача не виникало.

Інші обставини, викладені позивачем на обґрунтування недійсності правочину не зачіпають його прав і стосуються безпосередньо сторін правочину, які попередньо і на даний час не зверталися до суду з відповідним позовом щодо визнання правочину укладеного між ними недійсним.

Суд звертає увагу, що в провадженні судді Черкаського районного суду Черкаської області - Морозова В.В. перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення із житлового будинку, і саме у даному позовному провадженні позивач ОСОБА_1 має змогу захистити своє порушене право на користування житлом.

Визнання відповідачем ОСОБА_3 позовних вимог в даному позові порушує права та інтереси ОСОБА_2, а тому суд в порядку ч. 4 ст. 206 ЦПК України не приймає таку заяву. Також у суду є певні сумніви щодо складання відзиву та заперечення саме ОСОБА_3, оскільки останній у даних документах вказав тільки свої ініціали, які співпадають з ініціалами позивача - ОСОБА_1. Формат написання відзиву та заперечення схожий на позовну заяву, а тому є ймовірність, що відзив та заперечення надіслані позивачем. До того ж, відповідач у заяві вказує, що йому не відомий власний РНОКПП та відомості паспорту.

Оскільки вчинений відповідачами правочин не порушив майнових прав та інтересів позивача, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог без застосування строків позовної давності.

Судові витрати:

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судовий збір необхідно віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку- відмовити повністю.

Судовий збір віднести за рахунок позивача.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Відповідно до Розділу ХІІІ п.15.5 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до апеляційного суду Черкаської області або безпосередньо до апеляційного суду Черкаської області.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в АДРЕСА_1, РНОКПП:НОМЕР_1.

Відповідачі: ОСОБА_2, зареєстрована в АДРЕСА_1, РНОКПП:НОМЕР_2.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований в АДРЕСА_3

Суддя: Є. П. Тептюк