Справа 752/9505/19
провадження № 2-з/752/152/19
УХВАЛА

17.05.2019 року суддя Голосіївського районного суду м. Києва Чередніченко Н.П.розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив забезпечити майбутній його позов про визнання договору купівлі-продажу майна удаваним в частині покупця, переведення прав і обов`язків покупця, визнання права власності на майно, наклавши арешт на автомобілі та гаражі. В обгрунтування заяви зазначив, що не вжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи унеможливити виконання рішення суду.

Дослідивши матеріали заяви про вжиття заходів забезпечення позову, вважаю, що в задоволенні заяви слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із правилами статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; інші відомості, потрібні для забезпечення позову (ч. 1ст. 151ЦПК України).

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення через, зокрема, зникнення, зменшення за кількістю або погіршення за якістю майна (грошових коштів) тощо на момент виконання рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у справі № 910/7141/13 від 25 вересня 2018 року.

На підтвердження права власності, заявником подано ряд документів, які свідчать про те, що ОСОБА_2 належать на праві власності ряд автомобілів та гаражів, а також зазначено, що в майбутньому заявник має намір звернутись до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу щодо майна удаваним в частині покупця, переведення прав і обов`язків поупця, визнання права власності.

Однак, в заяві відсутні достатні обґрунтування та відповідні докази необхідності забезпечення позову саме до його пред`явлення, відсутня ціна майбутнього позову та конкретні позовні вимоги, а також коло всіх учасників спору, прав та обов`язків він стосується.

Суд вважає, що заявником не обгрунтовано припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання ймовірного майбутнього судового рішення на користь заявника, оскільки, конкретних доказів про намір реалізувати майно, суду не надано, а наявне повідомлення про відкликання довіреності та повернення майна, на думку суду, не є достатнім доказом тверджень, які викладені в заяві про забезпечення позову.

Суд звертає увагу заявника на те, що види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Враховуючи вищевикладене, а також з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд вважає, що в заяві про забезпечення позову заявником, зокрема, не доведено те, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому, а тому заява є безпідставною та недоведеною, в зв`язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 149-153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову, - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя Н.П. Чередніченко