ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 640/1830/19

Провадження № 22-ц/818/1910/19

23 квітня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 29 січня 2019 року (суддя Губська Я.В.) по цивільній справі за позовом Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, Головне територіальне управління юстиції у Харківській області про стягнення коштів, -

встановив:

В січні 2019 року Київський ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 суму в розмірі 1 042 372,74 грн.

Одночасно з позовом надійшла заява Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 в межах суми позову.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29.01.2019 року клопотання задоволено. Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 в межах суми позову.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати, в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовити.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що арешт і заборона користування всіма без виключення активами поставить відповідача у найскрутніше становище. Застосувавши найсуворіший спосіб забезпечення позову суд порушив справедливий та пропорційний баланс інтересів позивача та відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу Київський відділ ГТУЮ в Харківській області зазначив, що обраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним з заявленими позовними вимогами і суд першої інстанції цілком правомірно дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне територіальне управління юстиції у Харківській області зазначило, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду. На даний час не змінилися обставини, які зумовили застосування заходів забезпечення позову та не відпала потреба в його забезпеченні.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Встановлено, що Київський відділ державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути на його користь з відповідача грошові кошти в сумі 1 042 372,74 грн.

З наданої заявником інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що на виконанні у відділах державної виконавчої служби Харківської області перебуває 11 виконавчих проваджень на загальну суму стягнення 1756034,11 грн., боржником в яких є ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Разом з тим, статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Згідно із частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

У п.1 ч.1 статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п. 4, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 лютого 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

За таких обставин, беручи до уваги наявність реального спору між сторонами, розмір позовних вимог та наявність 11 виконавчих проваджень, за якими відповідач виступає боржником, колегія суддів вважає, що районним судом було обгрунтовано задоволено клопотання позивача та дотримано вимоги закону щодо заходів забезпечення позову, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може значно утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову носить тимчасовий характер.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позовними вимогами та порушує баланс інтересів сторін, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки спір має майновий характер, арешт накладено не на все майно відповідача, а тільки у межах суми позову.

Безпідставним є і посилання щодо наявності конфлікту інтересів через те, що оскаржувана ухвала, якою була задоволена заява позивача має виконуватися особою, в інтересах якої була постановлена ця ухвала.

Із оскаржуваної ухвали вбачається, що її виконання доручено не позивачу по справі - Київському відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, а Департаменту реєстрації Харківської міської ради.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області та вжив заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 в межах суми позову, з метою недопущення відчуження майна та в подальшому забезпечення ефективного захисту прав позивача.

Підстав для скасування ухвали судова колегія не вбачає, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

ОСОБА_3