ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 року м. Чернівці

справа № 725/5700/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Яремка В.В.,

секретар: Андрушків С.П.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа: орган опіки та піклування Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_4, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Скуляка І.А., дата виготовлення повного тексту рішення суду невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів, в обґрунтування якого зазначала, що 31.07.2017 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір дарування належних їй на праві власності 65/100 ідеальних часток будинковолодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Хоменко М.О. та зареєстровано у відповідному реєстрі за номером 3876.

Однак вважає, що вищевказаний договір дарування підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що вона є особою похилого віку та тривалий час хворіє різноманітними тяжкими і хронічними захворюваннями, у зв'язку із чим потребує постійного стаціонарного лікування та сторонньої допомоги й догляду.

У липні 2017 року між нею та відповідачем досягнуто домовленості про те, що останній буде її доглядати, надавати допомогу та забезпечувати харчуванням і ліками, а вона в свою чергу, має передати йому спірне майно, а тому 31.07.2017 року бажаючи укласти з відповідачем договір довічного утримання, помилково уклала оскаржений договір дарування.

Крім того, зазначала, що у нотаріальній конторі тексту договору не читала, так як вважала, що в ньому зазначені права і обов'язки, про які вони із відповідачем

Провадження №22-ц/822/333/19 Категорія 21

попередньо домовились. Разом з тим, після того, як через деякий час після укладення договору, вона звернулася до відповідача із вимогою про надання обумовленої домовленістю допомоги та догляду, останній зазначив, що він не зобов'язаний їй надавати такої допомоги та умовами договору такий обов'язок на нього не покладено.

З метою з'ясування питання щодо умов укладеного між нею та відповідачем договору вона 03.10.2017 року звернулася до нотаріальної контори та ознайомившись зі змістом договору їй стало відомо, що в укладеному між ними договорі нічого не зазначено про догляд, а за його умовами вона втратила право власності на будинковолодіння.

На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми ст.229 ЦК України, а також на те, що спірна частка будинковолодіння є її єдиним житлом, в якому вона продовжує мешкати та несе витрати по його утриманню, отримує субсидію, просила визнати договір дарування недійсним.

В подальшому збільшила розмір заявлених позовних вимог виходячи з того, що 07.11.2017 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого нотаріально, відчужив спірну частку будинковолодіння на користь ОСОБА_4, яке на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України просила витребувати з чужого незаконного володіння останнього.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір дарування 65/100 ідеальних часток будинковолодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 від 31 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Хоменко М.О., зареєстрований в реєстрі за №3876 - недійсним.

Витребувано з володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 65/100 ідеальних часток будинковолодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання договору дарування недійсним суд виходив з того, що позивачкою допущено помилку при укладенні спірного договору, а тому він підлягає визнанню недійсним, і дійшов до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту саме шляхом задоволення віндикаційного позову шляхом витребування майна на підставі ч.3 ст.388 ЦК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку.

Вказує, що судом при ухваленні рішення не взято до уваги наступні обставини, а саме: що позивач та ОСОБА_2 є матір'ю та сином, а тому він без будь-яких договорів зобов'язаний її доглядати; ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прописані в спірному будинку та останній є власником 35/100 ідеальних часток будинковолодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами; вимог щодо зняття з реєстраційного обліку чи припинення фактичного проживання позивача у будинку не йшлося в договорі і позивач залишалася користувачем свого майна до смерті.

Наголошує, що 54/100 ідеальних часток із 65/100 будинковолодіння є спільним майном подружжя та на момент укладення договору дарування перебували у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який надавав заяву-згоду на відчуження нерухомого майна.

Також зазначає, що не надано жодної оцінки показам свідків, які вказали, що зі слів позивачки їм було відомо про укладення договору дарування з сином, не з'ясовано які саме фактичні обставини вплинули на волевиявлення позивача в момент укладення договору дарування, які дали підстави сприймати оскаржуваний договір як договір довічного утримання та не взято до уваги п.12, 15 Договору.

На підставі наведеного просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення суду без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до висновку, що апеляційна скарга законність висновків суду першої інстанції не спростовує, з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наявний у справі спір безпосередньо стосується права малолітньої дитини на володіння житлом, а тому у відповідності до статті 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи є обов'язковою.

Згідно ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Частиною 5 статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З листа Служби у справах дітей Чернівецької міської ради №1/215 від 28.03.2019 року вбачається, що спір у даній справі не передбачає висновку органу опіки та піклування, однак просили розглянути справу без представника органу, врахувати інтереси дитини відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Судом вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 31 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування належних їй на праві власності 65/100 ідеальних часток будинковолодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Хоменко М.О. та зареєстровано у відповідному реєстрі за номером 3876 (а.с.8-9).

З п.1 договору вбачається, що дарувальник ОСОБА_1 передає безоплатно у власність (дарує) обдаровуваному, а обдаровуваний приймає у власність (в дар) 65/100 ідеальних часток будинковолодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Згідно п.12 Договору сторони підтверджують, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні.

Також умовами договору визначено, що право власності на спірну частку будинковолодіння, що є предметом цього договору, виникає у обдаровуваного з моменту прийняття обдаровуваним ключів від будинку та сторони стверджують, що не обмежені укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору та їм роз'яснені усі права, обов'язки та наслідки, які виникають у зв'язку із укладенням вказаного договору.

В подальшому, на підставі договору дарування від 07.11.2017 року, посвідченого нотаріально, відповідач ОСОБА_2 відчужив спірну частку будинковолодіння ОСОБА_4 та право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с.45-46).

Позивачка звертаючись до суду як на підставу для визнання договору дарування спірної частки будинку, укладеного між нею та відповідачем ОСОБА_2, зазначала, що вона є особою похилого віку, хворіє багатьма хронічними захворюваннями, у тому числі хворобою Паркінсона (а.с.10-17,99-100), і єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним, є те, що вона помилялася щодо правової природи договору, прав та обов'язків сторін, які для неї мають істотне значення, та вважала, що нею фактично був укладений договір довічного утримання та згідно із досягнутою домовленістю з відповідачем, останній мав здійснювати догляд за нею. Посилаючись на вказане, а також на те, що вона з огляду на її похилий вік, незадовільний стан здоров'я, помилялася щодо правової природи правочину та вважала спірний договір договором довічного утримання й відповідно укладаючи договір, не мала на меті відчуження на користь відповідача нерухомого майна, яке є її єдиним житлом, просила визнати його недійсним на підставі ст.229 ЦК України, згідно якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків сторін.

А тому суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та прийшов вірного висновку, що частка спірного будинку була єдиним житлом позивачки, яка в силу свого похилого віку - 77 років, та за станом здоров'я, зважаючи на наявність ряду хронічних тяжких захворювань, які підтверджено відповідними медичними виписками з історій хвороби, потребувала стороннього догляду та мала на меті укласти сам договір довічного утримання, крім того продовжувала проживати в спірному будинковолодінні, сплачувала комунальні послуги, що в свою чергу не спростовано відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що 54/100 ідеальних часток спірного будинковолодіння є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, виходять за межі заявлених позовних вимог та стосуються прав осіб, які не були залучені до участі у справі при тому, що апелянт ОСОБА_3 не надала повноважень подавати заперечення щодо встановлених рішенням суду обставин, які стосуються ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги, то вони зводяться до заперечень відносно встановлених судом першої інстанції обставин, які існували при укладені оспорюваного правочину від 31.07.2017 року, стороною якого ОСОБА_4, інтереси якого представляє ОСОБА_3, не був.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

При цьому, згідно роз'яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку у вирішення зазначеного спору в частині вимог про визнання правочину недійсним, а доводів законності витребування майна із застосуванням ст.388 ЦК України апеляційна скарга не містить.

Згідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, В.В. Яремко/