печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Ясеновенко К.О.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ІІ - Свідло Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешил Інк., треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи, яку зазначив, що є вкладником ПАТ «Дельта Банк», що підтверджується депозитним договором №1918, довідкою про наявність рахунків в АТ «Дельта Банк» від 29.09.2015 року №05-3093054 виданої начальником Полтавського відділення №3 Кошовцем С.П.: рахунок НОМЕР_1 у валюті долар США - 30 242, 46 станом на 20.03.2015 р.; договір банківського вкладу (депозиту) 1918 «Зростаючий on-line», укладений 29.09.2014 р. на суму у розмірі 76 589,58 доларів США, що припинив свою дію 16.03.2015 р.

Як зазначено у позовній заяві, позивач отримав суму відшкодування від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розмірі гарантованої ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у розмірі 200000 грн.

Просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 106 832,01 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03.10.2015 складає 2 458 204,55 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, відповідачі є пов'язані з банком особами, вони несуть окрім всього цивільно-правову відповідальність перед вкладниками, оскільки їх дії призвели до віднесення банку до неплатоспроможного, системний аналіз підстави за якими банк віднесено до такої категорії вказують на те, що головною причиною стало невжиття власником банку своєчасних, дієвих і достатніх заходів для поліпшення фінансового стану банку та приведення діяльності у відповідності до вимог законодавства України. Зазначає, що саме на власників істотної участі банку покладено обов'язок вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку, і оскільки відповідачі є власниками істотної участі ПАТ «Дельта Банк», на них покладені обов'язки, визначені ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Оскільки, на думку позивача, відповідач не вжив заходів поліпшення фінансового стану банку, це стало підставою для визнання банку неплатоспроможним, і як наслідок цього його ліквідація у спосіб та порядок визначений положеннями ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та втрата можливості позивачем отримання всього вкладу в повному обсязі. В той же час, як зазначається у позовній заяві позивачем, керівництво банку несе із ним солідарну відповідальність, бо тривалий час приховували фінансову неспроможність банку, та своїми умисними діями довели банк до стану неплатоспроможного.

Просить задовольнити позов в заявлений спосіб.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Жодних заяв, клопотань або письмових пояснень на адресу суду не подавав.

Представник відповідача Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл Інк. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив через їх безпідставність та необґрунтованість, та просив відмовити у позові. До суду надав відзив та додаткові пояснення.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. На адресу суду подав письмові пояснення, в яких зазначив, що згідно рішення Національного банку України від 02.10.2015 №181 розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та лелеговані всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені ст.37, 38, 51, ч.ч.1, 2 ст.48 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врезулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 р.

Щодо позовних вимог до власників істотної участі банку, враховуючи приписи ст.58 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», представник третьої особи не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Представник Національного банку України в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Жодних заяв, клопотань або письмових пояснень на адресу суду не подавав.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є вкладником ПАТ «Дельта Банк», що підтверджується депозитним договором №1918, довідкою про наявність рахунків в АТ «Дельта Банк» від 29.09.2015 року №05-3093054 виданої начальником Полтавського відділення №3 Кошовцем С.П..

29 вересня 2014 року Позивач уклав договір з Полтавським відділенням №2 ПАТ «Дельта Банк» «Зростаючий on-line» від 29.02.2014 у доларах США.

На підставі договору банк прийняв, а він передав в управління банку грошові кошти у сумі 76 589 доларів США 58 центів строком з моменту зарахування вкладу на рахунок по 13.10.2014 р. включно, з можливістю пролонгації договору на умовах, визначених в п.1.11. цього договору, та визначеною процентною ставкою 8.25% річних, нарахування за якими здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (14) в останній робочий день цього періоду. Максимальний строк продовження дії договору не може складати 12 періодів.

Договору відкриття банківського рахунку НОМЕР_1 позивачем надано не було.

Як встановлено судом позивачу під час здійснення тимчасової адміністрації банком за рахунок Фонду було виплачено 200 000,00 гривень, що передбачено ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На підставі постанови правління Національного банку України від 02 березня 2015 року №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02 березня 2015 року прийнято рішення №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким у період із 03 березня 2015 року до 02 червня 2015 року в банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк».

Рішеннями виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08 квітня 2015 року №71 та від 03 серпня 2015 року №147 строки здійснення тимчасової адміністрації було запроваджено на шість місяців та продовжено до 02 жовтня 2015 року.

Постановою Національного банку України від 02 жовтня 2015 року №664 відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року (рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку»).

За таких обставин, починаючи з 03 березня 2015 року банк здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 1 ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Зокрема, згідно з п. п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону встановлено, що обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленої Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами ( ч. 1 ст. 26 Закону України).

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

З 03 березня 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення АТ «Дельта Банк» з ринку. Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Такий висновок суду також узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним в ухвалі від 20 січня 2016 року у справі №6-2001цс15, який, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, як вбачається з позовної заяви, позивачу була виплачена гарантована сума відшкодування у розмірі 200 000,00 грн.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.

Згідно з ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості:

- зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян;

- грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;

- вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону, та щодо покриття витрат Фонду, передбачених у пункті 17 частини п'ятої статті 12 цього Закону;

- вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом;

- вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави наданої для забезпечення кредитів рефінансування;

- вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності); - інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом;

- вимоги за субординованим боргом.

У частині четвертій статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Відповідно до частини третьої статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

За змістом статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк.

Разом з тим лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку, продажу майна банку та задоволення вимог кредиторів в процесі ліквідації банку в порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданих кредиторам збитків.

Відтак, вимоги кредиторів банку після прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку підлягають задоволенню в порядку, визначеному ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Отримані під час виконання ліквідаційної процедури кошти, спрямовуються у визначеній чинним законодавством черговості, задоволення вимог кредиторів банку поза її межами Законом не передбачено.

Відповідно до відомостей про власників істотної участі в банку станом на 08.03.2015 року ПАТ «Дельта банк» від 05.06.2015 року за підписом уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. (т.1 а.с.20) власниками істотної участі в банку є відповідачі - ОСОБА_5, відсоток акцій банку якого складає 70,61% та Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл Інк., відсоток акцій банку якого складає 29,39%.

Передбачене статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» покладення відповідальності на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним. Така відповідальність може бути застосована до власників істотної участі лише за наявності їх вини у настанні неплатоспроможності банку.

Відповідальність особи у вигляді обов'язку відшкодувати шкоду наступає лише за наявності в сукупності таких умов, які утворюють склад цивільного правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправність поведінки, причинний зв'язок між поведінкою і шкодою, вина.

Такий елемент, як наявність шкоди, полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою, зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб'єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчиненого нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Отже, вимагаючи відшкодування шкоди з відповідача як власника істотної участі банку, позивачу належало довести факт завдання йому шкоди завдавачем такої шкоди, її розмір, надати докази невиконання відповідачем зобов'язання або вчинення ним протиправних дій, вину та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань відповідачем та заподіяною шкодою.

Настання факту неплатоспроможності банку не є достатнім доказом того, що власники істотної участі не вживали заходів для її уникнення.

Відповідно ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ст.58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» власники істотної участі зобов'язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Пов'язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном.

Істотна участь відповідно до положень ч.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) це пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи. Тобто, власник істотної участі банку особа (особи), яка (і) володіє (ють) прямо та/або опосередковано самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу банку.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону банк та кожний власник істотної участі зобов'язані підтримувати норматив достатності (адекватності) регулятивного капіталу банку на рівні, встановленому НБУ. Відповідно до ч.4 ст. 58 Закону власники істотної участі зобов'язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи, що при ухвалені судового рішення суд повинен встановити, що майнова шкода заподіяна майну фізичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Позивачем не надано та в ході розгляду судом не встановлено належних та допустимих доказів підтверджуючих, наявність вини пов'язаних з банком осіб щодо неповернення позивачу грошових коштів, а також, що дії чи бездіяльність осіб призвели до завдання банку шкоди з їх вини.

Таким чином, вимагаючи стягнення шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників, потрібно насамперед довести факт заподіяння йому шкоди заподіювачами такої шкоди, розмір зазначеної шкоди, докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань власниками істотної участі та заподіяною шкодою.

Посилання позивача на те, що факт заподіяння ПАТ «Дельта Банк» шкоди через порушення ОСОБА_5 та Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл Інк., як власниками істотної участі ПАТ «Дельта Банк», Закону України «Про банки і банківську діяльність» не підтверджені належним та допустимим доказами у справі, позивачем не було доведено заподіяння шкоди саме внаслідок неправомірних рішень, дій чи бездіяльності ОСОБА_5 та Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл Інк., у зв'язку з чим, у задоволені позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1058, 1066, 1074, 1166 ЦК України, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Законом України «Про банки і банківську діяльність» та ст.ст. 10, 11, 12, 19, 76-82, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні його позову до ОСОБА_5, Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешил Інк., треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів, стягнення матеріальної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 квітня 2019 року.

Суддя В. А. Писанець