КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

26 квітня 2019 року м. Київ

справа № 2-981/12

провадження № 06.07/824/94/2019

Київський апеляційний суд в складі судді судової палати в цивільних справах Матвієнко Ю.О., розглянувши заяву ОСОБА_2 про відвід судді Слюсар Тетяни Андріївни у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

У провадженні Київського апеляційного суду перебуває цивільна справа за заявою ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року у справі за позовом ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судових справ між суддями суддею-доповідачем по зазначеній справі призначено суддю Слюсар Т.А.

24 квітня 2019 року представником відповідача ОСОБА_3. до суду подано заяву ОСОБА_2 про відвід судді Слюсар Т.А., яка обґрунтована незгодою скаржника з ухвалами Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року та 29 березня 2019 року, якими поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, що подана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ» КічукомО.І. на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2018 року. На думку заявника, зазначені ухвали були постановлені суддею Слюсар Т.А. з порушення ст.ст. 356, 357, 359 ЦПК України, оскільки, питання про відкриття апеляційного провадження вирішено суддею одноособово, а не колегією суддів, відповідно до приписів ЦПК України. Крім того, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, суддею не враховано несплату апелянтом судового збору, що є підставою для повернення апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року відвід, заявлений судді Слюсар Т.А., визнано необґрунтованим, справу передано до канцелярії суду відповідно до ч.1 ст. 33 ЦПК України.

Після проведення автоматичного розподілу справи та відповідно до ч. 8 ст. 40 ЦПК України питання про відвід вирішується суддею Київського апеляційного суду Матвієнко Ю.О. без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи, викладені в заяві про відвід судді Київського апеляційного суду Слюсар Т.А., суд дійшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення відводу.

Стаття 36 ЦПК передбачає, що суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім'ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім'ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об'єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених ст. 37 цього Кодексу.

До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім'ї, родичами між собою чи родичами подружжя.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Визначення юридичного змісту оціночної категорії «безсторонній суд» зумовлює необхідність врахування суб'єктивного та об'єктивного критеріїв безсторонності. Перший з них означає, що суддя має бути суб'єктивно вільним від упередженості при розгляді справи; другий - що суддя має забезпечити достатні гарантії для усунення будь-яких обґрунтованих сумнівів щодо його неупередженості.

Аналіз практики рішень ЄСПЛ з цього питання дає можливість прийти до висновку що критерієм порушення суб'єктивної складової даного поняття, можуть бути висловлювання судді по суті правової проблеми, яка порушена у позові у засобах масової інформації до свого головування у суді при розгляді конкретної справи; не реагування судді на расистські висловлювання; якщо головуючий у справі, у пресі вжив висловлювання, які натякали на негативну оцінку заявника, ще до того, як суд під його головуванням повинен був винести рішення у справі тощо. Конкретизуючи суб'єктивний критерій, Суд підкреслює, що поки не доведено інше, діє презумпція особистої безсторонності судді. Суб'єктивна упередженість полягає, як правило, в умисних чи необережних діях суддів перед початком чи під час судового розгляду справи.

Стосовно об'єктивної неупередженості в рішеннях ЄСПЛ зазначено, що вона полягає у відсутності будь-яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об'єктивну неупередженість слід визначити, чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості. Мова йде про ту довіру, яку суди повинні викликати в учасників цивільного процесу.

Об'єктивними обставинами, що можуть свідчити про упередженість суду, у практиці ЄСПЛ визнавались такі: члени суду, що мали розглядати справу, вже брали участь у ній у іншій процесуальній ролі, наприклад, прокурор, адвокат, суддя у суді нижчої інстанції тощо; суддя, що бере участь у справі про оспорювання законодавчих нормативних актів раніше висловлювався з цього приводу як консультант ; наявність дискреційних повноважень у одного з суддів, що розглядають справу у колегіальному складі , участь судді у прийнятті законодавчих або підзаконних нормативних актів, на основі яких потім виноситься судове рішення тощо.

Таким чином, можливо зробити висновок про те, що особа, яка подала заяву про відвід судді, повинна довести на підставі доказів факт зацікавленості судді у розгляді справи.

При цьому, законодавець визначив, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, які були винесені під час іншої або конкретної справи не може бути підставою для відводу судді.

З матеріалів справи вбачається, що наявність передбачених ст. 36 ЦПК України підстав для відводу судді Слюсар Т.А. заявником не підтверджена.

За таких обставин, підстави, передбачені Законом, для задоволення заяви ОСОБА_2 відсутні, а заява про відвід не може бути визнана обґрунтованою, оскільки обставин, що могли б викликати сумніви в упередженості або об'єктивності судді, під час розгляду даної заяви не встановлено.

Керуючись ст.ст. 36, 40 ЦПК України, суддя,

ухвалив:

У задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про відвід судді Слюсар Тетяни Андріївни - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Ю.О. Матвієнко