Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 521/19397/16-ц

провадження № 61-38677св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватний нотаріус Ковальська Вікторія Валентинівна,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного нотаріуса Ковальської Вікторії Володимирівни на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2017 у складі судді Леонова О. С. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Гірняк Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Ковальської В. В., треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування рішення державного реєстратора.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 13 листопада 2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М. Д., зареєстрованого 14 листопада 2001 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (далі - КП «ОМБТІ та РОН»), він є власником квартири АДРЕСА_1 . Згідно з інформацією Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (далі - КП «БТІ» ОМР станом на 31 грудня 2012 року право власності на вказану квартиру належало йому. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наступний перехід права власності на вказану квартиру відбувся 25 листопада 2013 року на користь ОСОБА_2 на підставі рішення, індексний номер 8285403, номер запису про право власності 3524051, про реєстрацію права власності за останньою, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В. В., яка діяла як державний реєстратор речових прав на нерухоме майно.Вважає зазначене рішення незаконним, прийнятим з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що призвело до позбавлення його права власності на належну йому квартиру. За захистом його порушеного права він звернувся з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду з вимогою про скасування вказаного рішення приватного нотаріуса - державного реєстратора речових прав Ковальської В. В. Постановою суду від 30 вересня 2016 року його позовні вимоги задоволені, оскаржуване рішення скасовано. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року зазначену постанову суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито.

Нотаріус при здійсненні державної реєстрації взяв до уваги документи, які не відповідали вимогам, встановленим законом для документів, що приймаються для державної реєстрації, а саме: договір купівлі-продажу нерухомого майна від 03 грудня 2001 року № 01/1232, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Одеській універсальній товарній біржі GIP, на четвертому аркуші якого міститься штамп КП «ОМБТІ та РОН» із незастережним виправленням цифри у даті укладення договору (цифра «2» виправлена на цифру «3»); довідка № 5324-10/452-У, видана КП «БТІ» ОМР 22 листопада 2013 року, про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 яка містить помилку в адресі, а саме вказано АДРЕСА_6 , а також відсутнє прізвище виконавця та зазначено підставу реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 ; паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_2 , звідки вбачається, що особа, якій належить цей паспорт, із 1989 та по 2012 рік незмінно була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , натомість у договорі, укладеному на Одеській універсальній товарній біржі GIP, зазначена інша адреса покупця: АДРЕСА_4 ; у договорі № 01/1232, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не були зазначені повні паспортні дані сторін, зокрема, була відсутня інформація про серію, номер паспорта, ким та коли виданий, хоча така інформація завжди вносилась у біржовідоговори, що підтверджується договором від 22 листопада 2001 року № 081/2001-Н, укладеним на Одеській універсальній товарній біржі GIP.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ковальська В. В., аналізуючи надані їй документи, проявила неуважність та безвідповідальність, прийнявши сфальсифіковані документи, які вочевидь були неналежними, та містили зовні ознаки їх підробки, які повинні були викликати сумнів у державного реєстратора, внаслідок чого її недбальство призвело до порушення його права та інтересу.

Посилаючись на викладене, позивач просив скасувати неправомірне рішення, індексний номер 8285403, номер запису про право власності 3524051 від 25 листопада 2013 року, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В. В.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірним та скасовано рішення, індексний номер 8285403, номер запису про право власності 3524051, від 25 листопада 2013 року, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округуКовальською В. В. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ковальської В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 прийняте з врахуванням інформації, викладеної в недостовірному документі, при цьому державний реєстратор не скористався можливістю отримати достовірну інформацію для проведення реєстрації об`єкта нерухомості.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відновлення становища, яке існувало до незаконної державної реєстрації неіснуючого права за ОСОБА_2 , а в подальшому і за ОСОБА_4 , має відбуватися шляхом усунення відповідних наслідків такого порушення, у тому числі, шляхом скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У липні 2018 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ковальська В. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суди взагалі не встановлювали, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача на вказану квартиру. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року у справі № 521/14976/15-ц, що набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 не набув право власності на квартиру у встановленому законом порядку. Тобто, судом встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на вказану квартиру неправомірно, а тому його право на зазначену квартиру не порушено та відповідно до статей 15, 16 ЦК України не підлягає захисту судом. Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14. Текст правочину, посвідченого приватним нотаріусом, містить належні посилання про попередження сторін про правові наслідки недійсності правочину та роз`яснення статті 27 Закону України «Про нотаріат».

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, згідно з яким одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Судами взагалі не зазначено, які права чи інтереси саме ОСОБА_1 порушені, невизнані або оспорювані. ОСОБА_1 набув право власності на квартиру незаконно, його права та інтереси на цю квартиру не порушені, На час ухвалення рішень, право на захист судом, пов`язаних із вказаною квартирою, виникає лише у неї як законного власника квартири, що встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року у справі № 521/14976/15-ц.

У серпні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, згідно з яким нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований на ім`я позивача у встановленому законом порядку, є достатнім та єдино необхідним доказом про право власності позивача, і ніяких інших доказів для підтвердження свого права власності на нерухоме майно закон не вимагає, що було враховано судами обох інстанцій при ухваленні рішення. Негативна реакція судів обох інстанцій на оскаржуване рішення є правильною, оскільки, встановивши безліч порушень Ковальської В. В., суди неминуче повинні були ухвалити рішення про неправомірність такого рішення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Судом установлено, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 8285403, номер запису про право власності 3524051, відповідно до якого 25 листопада 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2

Із матеріалів реєстраційної справи, матеріалів нотаріального провадження вбачається, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 здійснена відповідачем на підставі, зокрема, договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на Одеській універсальній товарній біржі GIP від 03 грудня 2001 року № 01/1232 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , довідки КП «БТІ» ОМР від 22 листопада 2013 року № 5324-10/452-У, виданої ОСОБА_2 про те, що за нею в комунальному підприємстві зареєстровано право власності на зазначену квартиру на підставі договору від 03 грудня 2001 року № 01/1232, та інших документів, необхідних для реєстрації права власності.

На запит слідчого СВ Малиновського відділу поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області у листі від 09 лютого 2016 року № 447-05/64 КП «БТІ» ОМР повідомило, що воно не проводило реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_5 , за ОСОБА_2 , за відомостями комунального підприємства, право власності на зазначений об`єкт нерухомості зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 2001 року, відомості про реєстрову книгу, сторінку в книзі, реєстровий номер об`єкта, зазначені в договорі купівлі-продажу нерухомого майна Одеської універсальної товарної біржі від 03 грудня 2001 року GIP № 01/1232, є відомостями з реєстраційного запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , довідка комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 22 листопада 2013 року № 5324-10/452-У ОСОБА_2 не видавалася, документа з таким реєстраційним номером не існує, підпис на довідці не належить в. о. директора ОСОБА_7 , станом на 31 грудня 2012 року власником квартири залишався ОСОБА_1 .

Із довідки КП «БТІ» ОМР від 22 листопада 2013 року № 5324-10/452-У, наданої для реєстрації за ОСОБА_2 права власності на квартиру, вбачається наявність помилки в адресі об`єкта нерухомості, відсутність даних про реєстрову книгу, сторінку в книзі, реєстровий номер об`єкта.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачений законом або договором.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, щорішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року у справі № 521/14976/15-ц, яке набрало законної сили та є преюдиційним для розгляду цієї справи встановлено, що ОСОБА_1 не є власником квартири АДРЕСА_1 та звернувся із позовом до суду про скасування здійсненої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В. В. державної реєстрації вказаної квартири за ОСОБА_2 , яка продала спірну квартиру ОСОБА_4 , а та - ОСОБА_8 , яка відчужила її ОСОБА_3 , Верховний Суд дійшов висновку про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки у позивача відсутнє право на спірну квартиру, а тому його право не порушується проведеною відповідачем державною реєстрацією цієї квартири за іншою особою. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав вважати, що проведеною приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округуКовальською В. В. державною реєстрацією порушені права ОСОБА_1

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, під час розгляду цієї справи вдався до переоцінки обставин і доказів, які вже були предметом розгляду справи та яким рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 рокунадано відповідну оцінку. Зокрема, вдруге досліджувалися законність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, що є порушенням принципу приюдиційності судових рішень.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що підстав для встановлення, чи порушив приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ковальська В. В. вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»при здійсненні державної реєстрації спірної квартири, немає, оскільки у правовідносинах, що склалися між сторонами у цій справі, скасування такої державної реєстрації не призведе до наслідків та досягнення мети, яку переслідує ОСОБА_1 , а саме: визнання права на спірну квартиру, а тому у задоволенні його позову необхідно відмовити. Скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами щодо права на спірне майно.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ухвалені із порушення норм матеріального права та ухвалення нового рішення відмову у задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Ковальської В. В. підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 409,00 грн.

Керуючись статтями 141, 255, 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного нотаріуса Ковальської Вікторії Володимирівнизадовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Ковальської Вікторії Валентинівни, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування рішення державного реєстратора відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Ковальської Вікторії Валентинівни судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 409,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко