КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/968/18 Головуючий у 1-й інст. - Войтенко Т.В.
Апеляційне провадження 22-ц/824/8408/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Войтенко Т.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 22 грудня 2017 року №1010 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 29 грудня 2017 року, поновити його на роботі на раніше займаній посаді з 30.12.2017 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.12.2017 року по дату ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати 2058,01 грн. та 7000 грн. витрат на правову допомогу.

Посилається на те, що з 2000 року працював у Фонді соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, тривалий час займав керівні посади, зокрема з 2002 року по 2011 рік був заступником директора.

29 грудня 2017 року його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

На обґрунтування незаконності звільнення позивач зазначає, що він не був персонально попереджений про зміни в організації виробництва і праці. Із змістом наказу №603 «Про зміни в організації виробництва і праці» було повідомлено одночасно усіх працівників. Письмових персональних повідомлень про заплановане вивільнення він не отримував, в той час, коли тимчасово відсутні на роботі працівники отримували попередження про зміни в організації виробництва і праці персонально поштою.

Одночасно з попередженням про звільнення роботодавець зобов`язаний був запропонувати йому іншу роботу на цьому ж підприємстві. Водночас, відповідач не виконав свого обов`язку щодо працевлаштування позивача, чим допустився порушень під час його звільнення.

Позивач зазначає, що впродовж роботи сумлінно виконував покладені на нього обов`язки, жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності, навпаки, мав нагороди за особливі досягнення, нагороджувався почесними грамотами Фонду за вагомий внесок у вирішенні питань соціального захисту населення.Крім того, мав переважне право на залишення на роботі, оскільки порівняно з іншими працівниками мав більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, в тому числі обіймав керівну посаду, з вересня 2002 по травень 2011 року працював заступником директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Звільнення з посади відбулось за 8 місяців до досягнення ним пенсійного віку, що є неприпустимим в силу вимог ст. 42 КЗпП України.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати його звільнення незаконним, скасувати наказ про звільнення від 22.12.2017 року за №1010, поновити його на роботі на раніше займаній посаді, стягнути з Фонду соціального страхування на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу, покласти на відповідача витрати пов`язані з розглядом позовної заяви, а також витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Посилається на те, що відповідачем не надано жодних обґрунтувань того, у зв`язку з чим конкретно було пов`язане скорочення. Постанови правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року за №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» та від 10 жовтня 2017 року за №50 «Про затвердження структури органів Фонду соціального страхування України» не містять розпорядження про скорочення, то й наказ №603, який видано на виконання цих постанов не міг містити такого розпорядження. Посилання суду на вищевказані постанови правління Фонду як на підставу для скорочення є необґрунтованим, оскільки ці постанови не містять розпорядження про проведення зміни істотних умов праці та відповідного попередження про можливе звільнення працівників у порядку, передбаченому ч.4 ст.32 та п.6 ст.36 КЗпП України (відмова продовжувати роботу у зв`язку із зміною істотних умов праці), а не п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення чисельності працівників). Наказ від 26 жовтня 2017 року за №603 є підробленим, а відомості про попередження осіб про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці у відповідності постанов правління Фонду не є персональним попередженням осіб про майбутнє звільнення, оскільки на момент проставляння підписів працівників Фонду у вказаних відомостях під таблицями зі списком осіб були відсутні будь - які тексти. Крім того, наказ оформлено з порушенням вимог Інструкції з діловодства в органах Фонду, затвердженої постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 16.11.2011 року №63. Зазначає, що Департамет фінансово - економічної діяльності не було ліквідовано, а реорганізовано, тому скорочення посади, яку обіймав ОСОБА_1 не відбувалось, а було лише змінено істотні умови праці на цій посаді. ОСОБА_1 раніше обіймав посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду. На момент його звільнення така посада була вакантною, тому для виконання обов`язку щодо забезпечення позивача роботою директор виконавчої дирекції Фонду зобов`язаний був звернутися до Правління Фонду з поданням про призначення ОСОБА_1 на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду. Крім того, на момент звільнення позивача була вакантна посада головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи, при цьому відповідачем до суду була надана копія Положення про цей відділ, відповідно до якого жодним чином не спростовується факт того, що позивач за своєю кваліфікацією не міг обійняти посаду головного спеціаліста цього відділу.

Представник відповідача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що суд вірно застосував норми статей 5,7,8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування України» та встановив, що директор виконавчої дирекції Фонду діяв у межах визначених законом повноважень. Наказ від 26 жовтня 2017 року №603 «Про зміни в організації виробництва і праці» видано на виконання постанов Фонду №47 від 12 вересня 2017 року, №50 від 10 жовтня 2017 року, тобто директором виконавчої дирекції Фонду в межах визначених законом повноважень. Внаслідок реорганізації двох департаментів у структурі виконавчої дирекції Фонду було скорочено 11 штатних одиниць та внаслідок цих змін у структурі виконавчої дирекції Фонду з 01 січня 2018 року посаду заступника директора Департаменту фінансово - економічної діяльності, яку займав позивач скорочено. 26.10.2017 року позивача було повідомлено про наступне звільнення з 01.01.2018 року, про що свідчить його особистий підпис та дата підпису у відомості, яка є додатком до наказу виконавчої дирекції Фонду від 26.10.2017 року №603. Твердження скаржника про те, що наказ виконавчої дирекції Фонду від 26.10.2017 року №603 видано на підставі постанов правліня Фонду №47,50-52, які не містять вказівки на звільнення працівників є помилковим та спростовуються змістом цих постанов. Судом перевірено дотримання відповідачем положень ч.2 ст.40 КЗпП України, проаналізовано кваліфікаційні вимоги до кожної вакантної посади, на яку посилався позивач та вірно встановлено відсутність вакантних посад, які б відповідали фаху та спеціальності позивача. Посаду директора Департаменту фінансово - економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду, яку обіймав позивач скорочено з 01.01.2018 року, такий Департамент припинив своє існування, тому враховуючи відсутність працівників, які б продовжували роботу на такій же посаді, відсутні підстави для оцінки переважного права позивача на залишення на посаді.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача та третя особа ОСОБА_3 заперечили проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності та штату працівників, в результаті яких ОСОБА_1 з 29 грудня 2017 року було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про наступне вивільнення позивач був повідомлений 26 жовтня 2017 року, що засвідчено його особистим підписом. Позивач стверджував, що йому могла бути запропонована посада головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи Виконавчої дирекції Фонду або ж посада заступника директора виконавчої дирекції Фонду, однак посади, які на переконання позивача повинні були бути йому запропоновані протягом 2 місяців з моменту попередження про зміни в організації праці в дійсності не могли бути запропоновані позивачу через відсутність у нього необхідного кваліфікаційного рівня. Відповідач отримав згоду на звільнення ОСОБА_1 від виборного органу первинної профспілкової організації, що підтверджується згодою Ради Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 22.12.2017№01-02 та переліком згідно додатку.

Суд не прийняв до уваги твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 не було повідомлено про майбутнє звільнення, а 26.10.2017 року він ставив свій підпис у табличках, які не можливо було ідентифікувати як Додаток до наказу №603 «Про зміни в організації виробництва і праці» від 26 жовтня 2017 року, оскільки законодавством не встановлено форму оформлення попередження працівників про наступне вивільнення, попередження має бути зроблено у такий спосіб, щоб у разі спору, роботодавець міг документально підтвердити факт попередження особи під її особистий підпис. Крім того, в силу займаної посади ОСОБА_1 безпосередньо приймав участь у плануванні бюджету Фонду у зв`язку із запланованим скороченням працівників Фонду, а відтак виключається ситуація про його необізнаність про майбутнє скорочення

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги враховуючи наступне.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо.

Відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Окрім того, Верховним Судом України при розгляді цивільної справи №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року висловлено правову позицію про те, що власникє таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (іншаробота), які з`явилися на підприємстві протягомцього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обов`язком роботодавця.

В контексті ст.49-2 КЗпП України та зазначеної правової позиції, роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які відповідали б його фаху та спеціальності.

Зазначене є гарантією, яка встановлена ст.5-1 КЗпП України та ст.49-2 цього Кодексу.

Судом встановлено, що з березня 2000 року ОСОБА_1 розпочав свою роботу на різних посадах у Виконавчій Дирекції Фонду соціального страхування України. В період з червня 2011 року по липень 2012 року працював на посаді заступника керівника управління з питань соціального діалогу та соціального страхування в Федерації професійних спілок України.

3 липня 2012 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника управління з питань доходів та бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

01.11.2012 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника управління планування та виконання бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а 20.08.2013 року на посаду начальника управління планування та виконання бюджету головного фінансового управління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

31.07.2017 року ОСОБА_1 звільнено з даної посади у зв`язку з переведенням у Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України, а 01.08.2017 року прийнято на посаду заступника директора департаменту фінансово-економічної діяльності Виконавчоїдирекції Фонду соціального страхування України.

12 вересня 2017 року правлінням Фонду соціального страхування України прийнято постанову №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», якою з 01 січня 2018 року затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць, а 31 жовтня 2017 року затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01 січня 2018 року у кількості 188 штатних одиниць.

Постановою правління Фонду від 10 жовтня 2017 №50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01 січня 2018 року, зокрема, структуру виконавчої дирекції Фонду згідно із додатком 2. Пунктом 2.2 цієї постанови вказано провести з дотриманням вимог чинного законодавства України організаційні заходи з приведення структури виконавчої дирекції Фонду у відповідність до додатку 2 до цієї постанови, в тому числі попередити працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, про можливі звільнення тощо.

Відповідно до постанови від 10.10.2017 року №50 та затвердженої структури Виконавчої дирекції Фонду з 1 січня 2018 року у відповідача ліквідовані департамент фінансово-економічної діяльності з чисельністю 18 одиниць та департамент бухгалтерського обліку та консолідованої звітності з чисельністю 22 штатні одиниці та створено новий департамент фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності з граничною чисельністю 29 штатних одиниць.

Внаслідок цих змін у структурі Виконавчої дирекції з 01 січня 2018 року посаду заступника директора Департаменту фінансово - економічної діяльності, яку займав ОСОБА_1 скорочено.

На виконання постанов Правління Фонду соціального страхування України №47, 50, 51, 52, видано наказ від 26 жовтня 2017 року №603 за підписом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України «Про зміни в організації виробництва і праці», яким наказано ввести з 01 січня 2018 року зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці, вказані у постановах № 47, 50, 51, 52; до 01 листопада 2017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо персонального попередження всіх працівників про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці, а також про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням з 01 січня 2018 року чисельності та штату працівників під особистий підпис згідно з додатком.

На виконання цього наказу 26 та 27 жовтня 2017 року працівників виконавчої дирекції Фонду під особистий підпис попереджено про зміни в організації виробництва і праці з 01 січня 2018 року. Оформлення повідомлення про зміни в організації виробництва і праці відбувалося шляхом проставлення особистого підпису працівниками у відповідній графі навпроти свого прізвища та назви посади відповідного структурного підрозділу виконавчої дирекції Фонду, для кожного із яких (структурного підрозділу) виділявся окремий аркуш.

26.10.2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про наступне звільнення з 01.01.2018 року, про що свідчить його особистий підпис та дата підпису у відомості, яка є додатком до наказу виконавчої дирекції Фонду від 26.10.2017 року №603.

Аркуш, на якому позивач ОСОБА_1 проставив свій підпис, призначений для Департаменту фінансово - економічної діяльності, не містить вказівки на те, що він є додатком до наказу №603, на відміну від аркуша, що призначений для Керівництва, але в той же час містить виклад інформації щодо змін в організації виробництва і праці, істотних умов праці, номери та назву вищевказаних постанов, дату введення цих змін, попередження про можливе майбутнє звільнення, а також те, що це попередження здійснюється на підставі наказу №603.

Наказом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Баженкова Євгена Володимировича від 22 грудня 2017 року №1010 ОСОБА_1 з 29 грудня 2017 року було звільнено з роботи з посади заступника директора департаменту фінансово-економічної діяльності Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (т.1, а.с. 20-28, 16).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу не було запропоновано вакантні посади, проте було прийнято ряд нових працівників, колегія суддів не приймає до уваги враховуючи наступне.

Судом встановлено, що в період з 26 жовтня 2017 року (дата попередження позивача про наступне вивільнення) до 29 грудня 2017 року (день звільнення з роботи ОСОБА_1 ) у штаті відповідача були вакантними сім посад (довідка від 19.02.2018 року №79-07).

Позивач стверджував, що йому могла бути запропонована посада головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи Виконавчої дирекції Фонду або ж посада заступника директора виконавчої дирекції Фонду.

Як вбачається з посадової інструкції головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи на вказану посаду призначається особа з повною вищою освітою за спеціальністю «Адміністративний менеджмент», «Менеджмент», «Менеджмент організацій» за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста та стажем роботи за фахом не менше 2 років, а ОСОБА_1 мав вищу освіту за кваліфікацією інженера системотехніка, здобуту в Київському інженерно-будівельному інституті, та не мав необхідної кваліфікації в галузі менеджменту.

На посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду відповідно до ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» призначається особа Правлінням Фонду, тобто відповідач взагалі не наділений повноваженнями призначення працівника на таку посаду.

Таким чином, судом першої інстанції перевірено дотримання роботодавцем положень частини 2 ст. 40 КЗпП України, проаналізовано кваліфікаційні вимоги до кожної із вакантних посад та вірно встановлено відсутність вакантних посад, які б відповідали фаху та спеціальності позивача.

Враховуючи, що однією з основних умов трудового договору є трудова функція працівника, яка визначається відповідно до його конкретної роботи, кваліфікації, професії, при цьому посадова інструкція є первинним кадровим документом, який має юридичну силу, складається власником чи уповноваженим ним органом, регулює організаційно-правовий статус працівника і визначає його конкретні завдання та обов`язки, права, повноваження, відповідальність, кваліфікацію, які потрібні для забезпечення ефективної роботи, відтак суд не наділений повноваженнями втручатись у визначення кваліфікаційних характеристик до певної посади.

Поряд з цим судом першої інстанції вірно встановлено відсутність у новоствореному Департаменті фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності посади, відповідної кваліфікаційним характеристикам тій, що обіймав позивач.

Твердження скаржника щодо переважного права залишення на посаді колегія суддів не приймає до уваги враховуючи наступне.

Відповідно до частини 1 та 2 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишенніна роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Згідно ст.42 КЗпП України під час вирішення питання про працівника, який має більше переваг на залишення на роботі, спочатку вирішується питання про порівняльні характеристики кваліфікації і продуктивності праці працівників. Перевагу має той, працівник, показники якого більші. Якщо ж жоден із працівників не має більших показників за цими ознаками, тобто всі працівники рівні, то законом, як спосіб вирішення цього питання, встановлено ряд додаткових ознак, які застосовуються у порядку черговості.

При цьому за змістом ст. 42 КЗпП України правило порівняння характеристик застосовується до всіх працівників, які обіймають таку ж посаду.

Посаду директора Департаменту фінансово - економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду, яку обіймав позивач скорочено з 01.01.2018 року, такий Департамент припинив своє існування.

Таким чином, враховуючи відсутність працівників, які продовжували б роботу на такій же посаді, відсутні підстави для оцінки переважного права позивача.

Доводи скаржника про те, що позивач не був персонально попереджений про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, як передбачено частиною 1 ст. 49-2 КЗпП України, а наказ №603 від 26 жовтня 2017 року є підробленим, колегія суддів не приймає до уваги.

Матеріали справи містять належним чином посвідчену копію Наказу №603 від 26 жовтня 2017 року «Про зміни в організації виробництва і праці», який видано та підписано директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_3 , а також відповідний додаток, що містить відомості про попередження про можливе майбутнє звільнення із особистим підписом позивача ОСОБА_1 та зазначенням дати «26.10.2017».

Оригінал Наказу №603 та додаток до Наказу оглянуто апеляційним судом.

Звертаючись з позовними вимогами, позивач вказує про оголошення всім працівникам Виконавчої дирекції змісту цього наказу, проте відсутнє персональне попередження йому.

Твердження скаржника про те, що на момент проставлення підписів працівниками Фонду у додатку до наказу виконавчої дирекції Фонду від 26.10.2017 №603 над та під таблицями зі списком осіб були відсутні будь-які тексти, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вони не підтвердженіналежними доказами, а ґрунтуються виключно на припущеннях.

Колегією суддів відхилено клопотання представника скаржника щодо призначення технічної експертизи вказаного вище додатку до Наказу №603, оскільки запропоновані на вирішення експертизи питання не можуть встановлювати доказових даних щодо фактів, які мають значення для вирішення цієї справи, при цьому текст з нумерацією 11.2 та 12.3 таблиці віднесений до інших структурних одиниць.

Твердження скаржника, що наказ №603 видано на підставі постанов правління Фонду №47, 50-52, які не містять вказівки на звільнення працівників, є помилковими, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони спростовується змістом цих постанов, зокрема пунктом 2.2 постанови правління Фонду від 10 жовтня 2017 №50 «Про затвердження структури органів Фонду», яким визначено провести з дотриманням вимог чинного законодавства України організаційні заходи з приведення структури виконавчої дирекції Фонду у відповідність до додатку 2 до цієї постанови, в тому числі попередити працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, про можливі звільнення тощо.

Використання в тексті наказу №603 слова «можливе», на що вказує скаржник в апеляційній скарзі, не спростовує попередження про звільнення як таке та не свідчить про недотримання вимог закону в частині попередження про наступне вивільнення.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що було ліквідовано Департамент фінансово-економічної діяльності і Департамент бухгалтерського обліку та консолідованої звітності, де працював ОСОБА_1 , при цьому утворено Департамент фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності, тобто фактично відбулась реорганізація, а не ліквідація, колегія суддівне приймає до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду про встановлення факту змін в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності та штату працівників (з 267 до 188 штатних одиниць) та відповідної оптимізації робочих місць.

Доводи апеляційної скарги , що директор Фонду соціального страхування України не мав повноважень згідно із Законом «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» приймати рішення про скорочення чисельності та штату працівників, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки частиною 1 ст.8 цього Закону передбачено, що виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та проводить діяльність від імені Фонду в межах та порядку, визначених Статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду.

Наказ від 26 жовтня 2017 року №603 «Про зміни в організації виробництва і праці» видано на виконання постанов Правління Фонду №47 від 12 вересня 2017 року, №50 від 10 жовтня 2017 року, тобто директором виконавчої дирекції Фонду в межах визначених законом повноважень.

Враховуючи вищевикладене, доводи позивача про незаконність його звільнення не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.