Провадження № 2/521/181/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 квітня 2019 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Мазун І.А.,
за участю секретаря судового засідання Кіліян О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, -
До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про заселення у житло та усунення перешкод у володінні житлом.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та ОСОБА_1 18 березня 2006 року було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 був народжений спільний син ОСОБА_3 . 19 листопада 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси було винесено заочне рішення, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом з матір`ю - ОСОБА_1 .
Згідно договору купівлі - продажу нерухомості від 29 січня 2010 року, а також витягу з Державного реєстру правочинів №8202499 від 29 січня 2010 року ОСОБА_1 прийняла у власність належну продавцям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві власності, квартиру з двох кімнат та підсобних приміщеннях під АДРЕСА_1 загальною площею 42,6 кв.м. у тому числі житловою площею 29,5 кв. метрів. Таким чином, вказана квартира придбана під час перебування у шлюбі на спільні кошти та є спільною сумісною власністю, однак відповідач чинить йому перешкоди у доступі до спірної квартири, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду та просити вселити його у квартиру АДРЕСА_1 та усунути йому перешкоди у володінні та користуванні житлом.
Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 42 кв. м., житловою площею 29,5 кв. м., її особистою приватною власністю.
Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 02.04.2019р. за заявою ОСОБА_2 його позовну заяву залишено без розгляду.
Відповідач (позивач за зустрічним позовом) та її представник в судове засідання не з`явились, надали до суду заяву, в якій заперечували проти задоволення позову ОСОБА_2 та наполягали на задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , а також зазначили, що проти заочного розгляду справи та слухання справи у їх відсутності не заперечують.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, заслухавши відповідача (позивача за зустрічним позовом) та її представника, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб 18 березня 2006 року, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 14 березня 2009 року. (т.1 а.с.15)
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2015 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом з матір`ю - ОСОБА_1 . (т.1 а.с.118 - 121)
Вказаним рішенням суду було встановлено, що ведення спільного господарства та фактичні шлюбні стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було припинено з 01.05.2014 року.
Окрім зазначеного, судом також встановлювалось місце проживання ОСОБА_2 .. Так, згідно відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області - ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та знятий з обліку 30.11.2012 року, вибув до Молдови, м. Тирасполь. (том 1 а.с.116)
26 вересня 2013 року ОСОБА_2 уклав договір про надання послуг сотового мобільного зв`язку №2200082 з СЗАТ «Интерднестрком», в якому адреса проживання ОСОБА_2 зазначена, як АДРЕСА_3 (т.1 а.с.122)
Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають разом, не ведуть спільного сумісного господарства, між ними не існує спільного побуту з 01.05.2014р.
Окрім іншого, судом встановлено та не заперечується сторонами, що згідно договору купівлі-продажу нерухомості від 29 січня 2010 року ОСОБА_1 прийняла у власність належну ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві власності квартиру з двох кімнат та підсобних приміщень під АДРЕСА_1 загальною площею 42,6 кв.м., у тому числі житловою площею 29,5 кв. метрів. (т.1 а.с.123-124)
Вказане підтвердила позивач, яка була допитана в якості свідка, та свідок ОСОБА_8 Вони також зазначили, що ОСОБА_2 жодних коштів на придбання спірної квартири не надавав, оскільки фактично не працював.
Оскільки основну суму позики ОСОБА_1 вчасно не повернула, ОСОБА_6 звернувся до суду для стягнення цього боргу. Малиновським районним судом м. Одеси винесено рішення у справі № 521/6010/17 від 21.09.2017 року, яким позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 був задоволений повністю та лише після цього ОСОБА_1 повернула всю суму цього боргу. (т.2 а.с.98-100)
Що стосується посилань ОСОБА_2 на той факт, що він 21.11.2014р. отримав у ВАТ Ексімбанк» кредит в сумі 4500 дол.США на сімейні потреби, суд зазначає, що як встановлено заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 19.11.2015р. сторони припинили спільне подружнє життя з 01.05.2014р., тобто до того часу, коли ОСОБА_2 отримав вказані кредитні кошти, а отже вони на сімейні потреби витрачатися не могли.
Суд критично ставиться до посилань ОСОБА_2 щодо отримання ним 26.02.2010р. у борг у ОСОБА_9 грошових коштів в розмірі 9750 дол.США, оскільки матеріали справи доказів зазначеного взагалі не містять.
Таким чином, судом було встановлено, що об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , було набуто ОСОБА_1 , за її особисті кошти, які було отримано в борг від батька та за кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , що не спростовується відповідачем за зустрічним позовом у справі.
Згідно зі ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р.), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Окрім іншого, 01.07.2016 р. Верховний Суд України у справі № 6-612цс15 прийшов до наступних висновків: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:
?майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;
?майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу (не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17).
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної заяви ОСОБА_1 , так як це підтверджується зібраними по справі письмовими доказами, іншими доказами, що наявні в матеріалах справи, та відсутністю спростування вказаних доказів відповідачем, а тому позов підлягає задоволенню.
Згідно ст.ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем за зустрічним позовом було сплачено судовий збір в сумі 7016грн., що підтверджується квитанцією від 18.09.2018р.
Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з відповідача підлягає стягненню сума судового збору, яка сплачена ОСОБА_1 , в розмірі 7016 грн.
Керуючись ст.ст. 57, 60, 65 СК України, ст.ст. 15, 263, 328, 368 ЦК України, ст.ст. 12, 80, 81, 82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 , 352, 354 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності задовольнити.
Визнати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 42 кв. м., житловою площею 29,5 кв. м., особистою приватною власністю ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 04.03.2005р. Хмельницьким ВМ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, остання відома адреса - АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПННОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 26.01.2000р. Балтським РВ УМВС України в Одеській області, адреса місця проживання - АДРЕСА_1 судовий збір в сумі 7016 (сім тисяч шістнадцять)грн..
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
ГОЛОВУЮЧИЙ І.А. МАЗУН