ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 635/6808/16-ц

Провадження № 22ц/818/193/19

23 квітня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО-ОВІ»,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 серпня 2017 року (суддя Токарєва Н.М.)

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-ОВІ», третя особа ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

встановив:

В вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «АВТО-ОВІ» про стягнення збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 07.07.2015 року приблизно о 18 год. 00 хв. він, рухаючись на своєму автомобілі LEXUS, державний номер НОМЕР_1, по вул. Полтавський шлях у м. Харкові, в районі перехрестя з вул. В. Кільцевою потрапив у дорожньо-транспортну пригоду. Вказана ДТП згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АП1 № 283339, складеного 08.07.2015 року, сталася внаслідок того, що автотранспортний засіб IVECO PEGASO під керуванням ОСОБА_2 скоїв зіткнення з його автомобілем, в результаті чого автотранспортний засіб позивача отримав цілу низку ушкоджень, перелік яких визначено у Звіті по визначенню вартості матеріального збитку № 516 від 10.02.2016 року, виконаному субєктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 Завдані позивачу збитки ОСОБА_2 не компенсував.

З урахуванням уточнень просив стягнути з ТОВ «АВТО-ОВІ» 155288,54 грн.- на відшкодування матеріальної шкоди; 10000,00 грн. - на відшкодування моральної шкоди; 650,00 грн. на відшкодування експертних досліджень.

Справа розглянута за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Постановлено стягнути з ТОВ «АВТО-ОВІ» на його користь на відшкодування матеріальної шкоди 155288,54 грн., на відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн., витрати повязані з експертними дослідженнями у розмірі 650,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не застосовано до спірних правовідносин вимоги ч. 2 ст. 1166 ЦК України, оскільки вина відповідача, яка є підставою для цивільно-правової відповідальності не була встановлена.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 зазначає, що встановлення вини заподіювача шкоди при розгляді даної справи не має значення, оскільки відповідно до вимог діючого законодавства шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини особи, яка її завдала.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що 07.07.2015 року о 18 год. 00 хв., позивач рухався на своєму автомобілі марки LEXUS, д/н. АХ 7049 НА, по вул. Полтавський шлях у м. Харкові. В районі перехрестя з вул. В. Кільцевою відбулася ДТП за участю його автомобіля та автобуса марки «IVECO PEGASO», д/н. АХ 0952 АА, який належить ТОВ «АВТО-ОВІ», під керуванням ОСОБА_2, який на час ДТП знаходився з ТОВ «АВТО-ОВІ» в трудових відносинах (а.с.7-9, 81-85).

Внаслідок ДТП автотранспортний засіб LEXUS, д/н. АХ 7049 НА отримав пошкодження, перелік яких визначено у «Звіті по визначенню вартості матеріального збитку» (а.с.11-42) та довідці Відділу ДАЇ з обслуговування міста Харкова від 07.07.2015 року (а.с.10).

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 19 січня 2016 року, по справі № 642/8319/15-п, визнано винним ОСОБА_2 в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження у справі відносно нього у зв'язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2016 року постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2016 року по справі № 642/8319/15-п скасовано, провадження по справі закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, а саме - з підстав, передбачених ст. 38 КпАП України - перевищення тримісячного терміну для притягнення до адміністративної відповідальності.

В мотивувальній частині вказаних судових рішень встановлені певні факти, що мають юридичне значення. Так, у тексті постанови Апеляційного суду Харківської області від 02.03.2016 року встановлено факт, що ОСОБА_2 під час руху не дотримувався безпечної дистанції та порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Факт вчинення правопорушення підтверджується також сукупністю зібраних доказів у справі: протоколом про адміністративне правопорушення серії АП1 № 283339, схемою до протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди, письмовими поясненнями ОСОБА_1

Відповідно до змісту ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка володіє транспортним засобом на законних підставах.

Відповідно до п. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно п. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відсутність обвинувального вироку не звільняє відповідача від обов'язку доказування своєї невинуватості.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача.

Отже, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода, у тому числі якщо в наявності ушкодження здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч.2 ст.1167 ЦК).

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 89 ЦПК України.

Як було зазначено раніше, порушення ОСОБА_2 ПДР України було встановлено судовими рішеннями.

Неправомірність своїх дій ОСОБА_2 не спростовано, а також не доведено вину позивача у даній ДТП.

Безпідставними є і доводи щодо впливу дій водія колони на дорожню обстановку, внаслідок якої трапилась ДТП, оскільки дана особа встановлена не була, до участі у справі не залучалась, дані про складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно вказаної особи в матеріалах справи відсутні.

Крім того, за клопотанням ОСОБА_2 Харківським апеляційним судом призначалась судова автотехнічна експертиза, на вирішення якої ставилися питання щодо наявності в діях водіїв порушень ПДР України. Проте дана експертиза була знята з розгляду у звязку із неоплатою її вартості.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодних доказів, які б звільняли відповідача від обовязку відшкодування заданої майнової шкоди, ні відповідачем по справі , ні самим апелянтом не надано.

Вимогами ч. 2 ст. 1192 ЦК України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Позивач, керуючись вказаними нормами, просив стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у сумі 50000 грн., а саме 155288,54 грн.

При цьому виходив із того, що розмір завданий йому майнових збитків згідно Звіту № 516 від 10.02.2016 року складає 205288,54 грн.

Розмір цих збитків відповідачем не спростовано, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх стягнення з відповідача, а також витрат за проведення експертного дослідження у розмірі 650 грн.

Що стосується стягнення моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що позивачу були спричиненні душевні страждання, яких він зазнав у зв'язку із пошкодженням його майна.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу чи мірою покарання за злочин ( Мельниченко проти України ).

З огляду на обставини справи, беручи до уваги вищевказані принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, колегія суддів приходить до висновку, що розмір відшкодування, стягнутий судом першої інстанції є адекватним нанесеній моральній шкоді.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Суд правильно визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, обставини справи досліджено повно і всебічно та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Підстав для скасування чи зміни рішення судова колегія не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

ОСОБА_5