Головуючий суду 1 інстанції -ОСОБА_1
Доповідач -Стахова Н.В.
Провадження № 22-ц/810/147/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Стахової Н.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового

засідання: ОСОБА_2

учасники справи:

позивач: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ "Ощадбанк»

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань у залі судових засідань Луганського апеляційного суду апеляційну скаргуОСОБА_4 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 11 січня 2019 року (постановленого у складі судді Скрипника С.М.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №737 від 25.12.2012 року,

встановив:

У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії- Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі позивач -ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (далі відповідачі) про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 737 від 25.12.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25.12.2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 був укладений договір про іпотечний кредит № 737, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 77000,00 грн. зі сплатою 19,5% річних за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Кредит надавався готівкою одноразово на купівлю квартири строком на 240 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше - 24.12.2032 року. Відповідно до умов договору про іпотечний кредит № 737 позичальник зобов'язаний був проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 1265 грн. та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом шляхом внесення готівки до каси банківської установи або шляхом безготівкових перерахувань, щомісячно, не пізніше останнього робочого дня місяця.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором про іпотечний кредит між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 1 від 25.12.2012 року, згідно якого поручитель зобовязався відповідати перед позивачем солідарно з боржником в повному обсязі за своєчасне та повне виконання останнім зобов'язань за договором про іпотечний кредит № 737 від 25.12.2012 року.

ОСОБА_3 порушив умови договору про іпотечний кредит, внаслідок чого станом на 30.08.2017 року утворилася заборгованість за договором про іпотечний кредит у розмірі 139442,34 грн., яка складається з: 75408.44 грн.- борг за кредитом; 47749.80 грн. проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 29 серпня 2017 року; 483.09 грн. - інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по липень 2017 року за прострочення сплати кредиту; 13574.61грн.- інфляційні втрати банку з серпня 2014 по липень 2017 року за прострочення сплати процентів за користування кредитом; 81.08 грн.- три проценти річних за прострочення сплати кредиту за період з 01 серпня 2014 року по 29 серпня 2017 року; 2145.32 грн.- три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 29 серпня 2017 року, яку відповідач не погашає у добровільному порядку, тому позивач просить стягнути заборгованість з відповідачів солідарно у судовому порядку.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 11 січня 2019 року позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» в особі - філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за іпотечним кредитним договором задоволено у повному обсязі.

Суд стягнув з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка є солідарним боржником на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 737 від 25.12.2012 року у сумі 139442,34 грн., яка складається з: 75408.44 грн.- борг за кредитом; 47749.80 грн. проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 29 серпня 2017 року; 483.09 грн. - інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по липня 2017 року за прострочення сплати кредиту; 13574.61грн.- інфляційні втрати банку з серпня 2014 по липень 2017 року за прострочення сплати процентів за користування кредитом; 81.08 грн.- три проценти річних за прострочення сплати кредиту за період з 01серпня 2014 року по 29 серпня 2017 року; 2145.32 грн.- три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 01серпня 2014 року по 29 серпня 2017 року, та в рівних частках судовий збір у розмірі 2721грн.64 коп., витрати, повязані з розміщенням оголошення у пресі у розмірі 630 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_4, звернулася з апеляційною скаргою на нього, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано положення ч.4 ст. 559 ЦК України, відповідно до яких порука вважається припиненою після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлений, порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Скаржниця вважає, що суд першої інстанції помилково ототожнює строк позовної давності та строк предявлення вимоги до поручителя, оскільки строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. Таким чином, доводи позивача про встановлення строку чинності поруки у п.п 4.2,5.4 договору поруки від 25.12.2012 року № 1 не відповідають вимогам ст. 251, 252, 267, ч.4 ст. 559 ЦК України. Отже, на думку скаржника, висновок суду що договором встановлений трирічний строк чинності поруки є помилковим.

Також скаржник посилається на те, що банк володів усіма її персональними даними та адресою проживання на території України, а тому мав можливість направити вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом за належною адресою. Вважає, що судом порушено вимоги щодо змагальності та рівності усіх учасників у справі, оскільки справа розглядалась без участі відповідачів. Просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду від 11.01.2019 року та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що доводи ОСОБА_4 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки строки дії договору поруки визначені у п.4.2. та 5.4 договору поруки, відповідно до яких останній становить 3 роки. Відповідно до ч. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Тобто строк дії поруки в даному випадку погоджений сторонами і становить три роки, а не шість місяців, як посилається поручитель. Щодо направлення банком вимоги про дострокове виконання кредитного зобов`язання, банківська установа вказує на те, що сторонами у кредитному договорі (п.п.3.4, 4.21-4.2.2) передбачено, що банк може достроково вимагати від позивальника та його поручителя сплати заборгованості за кредитом як шляхом направлення вимоги відповідачам так і в примусовому порядку шляхом звернення до суду. Стосовно того, що банк був зобов`язаний направити вимогу скаржнику на його нову адресу, яка знаходиться на території України, то направлення вимоги на адресу зазначену у договорі, тобто на тимчасово окуповану територію України є його правом, а не обов`язком. Крім того, усі новини та зміни публікувались на сайті ПАТ «Ощадбанк», з якими відповідачка мала змогу ознайомитись. Позивач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилася, причини неявки до суду не повідомила, належним чином була повідомлена про час та місце судового розгляду справи і в установленому законом порядку, її явка не визнавалася судом обов»язковою, а тому колегія суддів вважає за можливе розгляну справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 був повідомлений про дату, час і місце розгляду у відповідності до вимог ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції».

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 25.12.2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 був укладений договір про іпотечний кредит № 737, відповідно до умов якого банк надав кредит розмірі 77000,00 грн., а позичальник зобовязався повернути кредит у встановлені графіком строки, але не пізніше 24.12.2032 року, та сплатити проценти в розмірі 19,5 % річних та інші платежі за користування кредитними коштами. Кредит був наданий готівкою одноразово на 240 місяців на купівлю квартири.

Згідно з умовами договору про іпотечний кредит повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця рівними частинами у строки, визначені у графіку платежів.

25.12.2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 1, згідно якого поручитель зобовязався відповідати перед позивачем за виконання боржником ОСОБА_3 зобовязання за договором про іпотечний кредит № 737 від 25.12.2012 року.

У звязку з неналежним виконанням умов договору про іпотечний кредит у ОСОБА_3 виникла заборгованість.

04.04.2017 року на адресу відповідачів ПАТ «Державний ощадний банк України» було направлено вимогу про дострокове повернення кредиту за договором про іпотечний кредит № 737 від 25.12.2012 року, яку боржники не отримали.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконував зобовязань, передбачених умовами кредитного договору, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню як з боржника та і поручителя, який зобовязався перед позивачем за виконання боржником свого зобовязання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Зобовязання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, згідно з якою за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до положень статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредиторами як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статі 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка неминуче настане (статті 251, 252 ЦК України).

Із п.4.2 Договору поруки № 1 від 25.1.2012 року вбачається, що порука припиняється, якщо кредитор протягом строків позовної давності, визначених у п.5.4 цього договору не предявить вимоги до поручителя.

Пунктом 5.4 вказаного договору поруки закріплено, що сторони домовилися про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України до 3-х років для всіх грошових зобовязань поручителя.

Таким чином, вказані умови договору поруки свідчать про те, що строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України установлено саме цим договором.

Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Отже, предявивши 04.04.2017 року вимогу про повне дострокове виконання заборгованості за кредитом, сплату процентів за користування кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й протягом трьох років, починаючи від цієї дати, був зобовязаний предявити позов до поручителя.

Таким чином, банк предявив вимоги до поручителя в межах трирічного строку, установленого договором поруки, тому правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими, які стосуються відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за договором про іпотечний кредит до збігу трирічного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобовязань.

При таких обставинах аналіз частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

Відповідно, у цьому разі закінчення трирічного строку, установленого договором поруки, припиняє поруку за умови, якщо кредитор протягом строку дії поруки не предявить вимог до поручителя.

При таких обставинах, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог як до боржника, так і поручителя, оскільки порука не припинилася.

Довід скаржниці про те, що вона не отримувала вимогу про дострокове погашення заборгованості по кредитному договору, бо остання була направлена поручителю на тимчасово окуповану територію України, до уваги не приймаються, оскільки, враховуючи, що таке рішення про дострокове повернення кредитних коштів приймалося саме банком, незалежно від того, чи отримали позичальник та поручитель такі повідомлення, згадані зміни настали та є обовязковими для позивача, це зумовлювало обовязок банка предявити позов до поручителя протягом трьох років, починаючи від цієї дати, визначеної в договорі. (Правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року № 2-1283/11).

З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень 375 ЦПК України, колегія суддів вважає, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375,383,384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 11 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повного тексту постанови - 22 квітня 2019 року.

Головуючий: Н.В.Стахова

Судді: Ю.В.Єрмаков

ОСОБА_5