КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4599/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2019 року місто Київ

справа № 759/12869/16-ц

Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Миколаєць І.Ю., у справі за позовом Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «ПАРТНЕР» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року позивачзвернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог просив стягнути з:

відповідача ОСОБА_2 на свою користь:

11460 грн. - суму основного боргу за період з липня 2016 року по 05 липня 2017 року;

13404,25 грн. - суму пені за період з 05 липня 2016 року по 05 липня 2017 року;

1406,02 - суму інфляційних втрат за період з серпня 2015 року по грудень 2017 року;

відповідача ОСОБА_1 на свою користь:

20570 грн. - суму основного боргу з липня 2017 року по 01 листопада 2018 року;

1979,85 грн. - суму інфляційних втрат за період з липня 2017 року по жовтень 2018 року;

422,06 грн. - суму 3% річних за період з 05 липня 2017 року по 31 жовтня 2017 року.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 01 листопада 2005 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір №719 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до умов якого позивач взяв на себе обов'язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі №3 встановленого на земельній ділянці відведеній СП «ПАРТНЕР» на праві довгострокової оренди по АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 взявна себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати відповідно до умов даного договору.

Вказував, що умовами п.4.1 даного договору передбачено, що у випадку затримки оплати зі сторони власника, останній оплачує СП «ПАРТНЕР» пеню у розмірі 0,5% суми затриманого платежу за кожен день прострочення.

Зазначав, що відповідач ОСОБА_2 порушив умови вказаного договору, оскільки здійснював щомісячні платежі не в повному обсязі, а тому просив стягнути з останнього суму боргу з урахуванням індексу інфляції та пеню.

Також, позивач зазначав, що 05липня 2017 року ОСОБА_2подарував гаражний бокс АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_1, який взагалі не сплачував за надані послуги з моменту набуття права власності на гаражний бокс, хоча регулярно ним користувався.

Вважав, що з відповідача ОСОБА_1 відповідно до вимог ст.625 ЦК України має бути стягнута заборгованість з урахування індексу інфляції та 3% річних.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року позов ПрАТ СП «ПАРТНЕР» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ СП «ПАРТНЕР» за договором на експлуатацію та обслуговування №719 від 01 листопада 2005 року суму основного боргу - у розмірі 11460 грн.; пеню у розмірі -13404,25 грн.; інфляційні втрати у розмірі - 1406,02 грн.; судові витрати у сумі - 881,00 грн., а всього 28032,27 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «ПАРТНЕР» заборгованість в сумі основного боргу - у розмірі 20570,00 грн.; інфляційних втрат - 1979,85 грн.; 3% річних - 422,06 грн. та судові витрати - 881,00 грн., а всього 23852,91 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду в частині стягнення з нього на користь ПрАТ СП «ПАРТНЕР» заборгованості в сумі основного боргу - 20570,00 грн.; інфляційних втрат - 1979,85 грн.; 3% річних - 422,06 грн.; судових витрат - 881,00 грн., а всього 23852,91 грн. скасувати.

В обґрунтування вимог посилався на те, що в оскаржуваному рішенні не надано оцінки такій обставині, як відсутність між ним та позивачем договору. Гаражйому було подаровано і він не був повідомлений про якийсь обов'язок щодо укладення договору на обслуговування даного напівпідземного гаражу та відповідно він не мав наміру укладати такий договір.

Вказував, що позивач нарахував йому заборгованість, розраховуючи її на підставі договору з попереднім власником, посилаючись на те, що у вказаному договорі зазначено, що в разі відчуження гаража новий власник заключає з позивачем договір на експлуатацію та обслуговування.

Зазначав, що в оскаржуваному рішенні суд вказав, що він набув право власності на гараж 05 липня 2017 року, але ухвалив стягнути з нього кошти в період, коли він не був власником з 05 липня 2016 року до 01 листопада 2018 року.

Зауважував, що у рішенні суду зазначено, що останні уточнення позовних вимог позивача надійшли 18 квітня 2018 року де розраховано заборгованість станом на 11 квітня 2018 року, але заборгованість, яку суд стягнув з нього розрахована судом до 01 листопада 2018 року, що є порушенням ч.1 ст.13 ЦПК України.

Посилався на те, що судом першої інстанції не встановлено, чи є 24 напівпідземних гаражі автостоянкою в розумінні Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 pоку №115.

Вказував, що суд, ухвалюючи рішення по справі керувався ч.1 ст.274 КПК України

На адресу Київського апеляційного суду від позивача ПрАТ СП «ПАРТНЕР» надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1, в якому останній посилався на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив рішення суду залишити без змін.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ПрАТ СП «ПАРТНЕР» апелянтом не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «ПАРТНЕР» суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ПрАТ СП «ПАРТНЕР» відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 29 липня 1996 року №1041 «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35, 36, 37 ділянках в 13 мікрорайоні житлового масиву «Біличі» на підставі інвестиційного підрядного договору від 20 березня 1997 року №5, укладеного із Головним управлінням капітального будівництва Київської міської державної адміністрації та СП «ПАРТНЕР» виконані будівельні роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві Біличі на АДРЕСА_1.

Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва від 05 січня 1998 року №10 «Про введення в експлуатацію об'єктів житлового та комунального призначення у Ленінградському районі міста Києва» затверджений акт державної приймальної комісії від 05 січня 1998 року про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 24 машиномісць на дільниці АДРЕСА_1 та їх експлуатацію покладено на СП «ПАРТНЕР».

27 лютого 1998 року Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації передало напівпідземні гаражі на 24 машиномісць на баланс СП «ПАРТНЕР».

Рішенням Київської міської державної адміністрації від 18 березня 2004 року №125/1335 було затверджено проект відведення земельної ділянки СП «ПАРТНЕР» для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілі на АДРЕСА_1, а також було передано СП «ПАРТНЕР», за умови виконання п.17.1 даного рішення, в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку загальною площею 0,28 га для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілі по АДРЕСА_1 за рахунок земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Отже, позивач є землекористувачем, зобов'язаний сплачувати всі податки, передбачені чинним законодавством, а також експлуатаційною організацією, яка в тому числі надає послуги з охорони автостоянок.

01 листопада 2005 року між СП «ПАРТНЕР» та ОСОБА_2 було укладено договір №719 на експлуатацію та обслуговування.

ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_2 визначили в договорі свої обов'язки, вартість наданої позивачем послуги, можливість її зміни, порядок оплати.

Відповідно до п.1.1 укладеного між сторонами договору позивач бере на себе обов'язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі №3 встановленого на земельній ділянці відведеній позивачу на праві довгострокової оренди по АДРЕСА_1, а власник бере на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону та на експлуатаційні витрати на умовах цього договору.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану його послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.2 ст.977 ЦК України за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов'язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.

Договір зберігання транспортних засобів вважається укладеним з моменту передання майна на зберігання, що свідчить про його реальний характер. Між тим, загальні положення про зберігання передбачають обов'язок професійного зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (ч.2 ст.936 ЦК). Тобто, зазначена норма передбачає можливість укладення договору зберігання за конструкцією консенсуального і цілком поширюється на спеціальні види зберігання, а отже - і на договір зберігання транспортних засобів.

Згідно з п.3.1. договору №719 від 01 листопада 2005 pоку на експлуатацію та обслуговування власник вносить грошові внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати не пізніше 10 числа кожного місяця на основі розрахунку, що додається до договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що власник зберігає автотранспортні засоби у відповідності до Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України.

Згідно з п.2.3 договору ПрАТ СП «ПАРТНЕР» виконує свої обов'язки по зберіганню і охороні майна, а власник вносить внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних визначених розрахунків ПрАТ СП «ПАРТНЕР» з врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, ростом цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Отже, сторони у договорі досягли згоди щодо розміру щомісячних платежів, які є залежними від факторів зазначених в п.2.3 договору. Виходячи із положень договору зміна тарифів на надані позивачем послуги не потребує укладення нової або додаткової угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, після ухвалення рішення у даній справі відповідач ОСОБА_2 сплати заборгованість, яку було стягнуто з нього, про що надав квитанцію.

05 липня 2017 року ОСОБА_2 подарував гаражний бокс АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_1, що підтверджується договором дарування гаражного боксу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Відповідно до п.2.5 договору у випадку продажу приватизованого гаража, при передачі його в оренду, власник цього гаража ставить до відома адміністрацію підприємства, здає перепустку, а новий власник заключає договір на експлуатацію та обслуговування.

Як зазначав позивач в уточненій позовній заяві, відповідач ОСОБА_1 після укладення договору дарування та прийняття в дар спірного гаража, не звертався до ПрАТ СП «ПАРТНЕР» з метою укладення договору на експлуатацію та обслуговування гаражного боксу, що йому належить на праві приватної власності, однак гаражем користувався.

Згідно з ст.722 ЦК України, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Отже, ОСОБА_1 з моменту набуття права власності на гаражний бокс, став носієм не тільки прав, але й обов'язків відносно власного майна і повинен нести тягар його утримання відповідно до ст.322 ЦК України, згідно якої власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 є власником та користується гаражем №3, який йому було подаровано, а відтак останній повинен сплачувати позивачу за надані ним послуги (внески) за охорону та експлуатаційні витрати.

З матеріалів справи убачається, що вартість послуги визначається ПрАТ СП «ПАРТНЕР», виходячи із витрат по забезпеченню охорони транспортного засобу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надавалися відповідачу ОСОБА_1, як власнику гаража №3 послуги по зберіганню і охороні транспортного засобу.

А відтак, колегія суддів вважає, що між сторонами фактично склалися договірні відносини.

Проте, відповідач ОСОБА_1 не сплачував кошти за надані йому позивачем послуги.

Докази щодо звернення відповідача ОСОБА_1 в установленому порядку з претензіями щодо надання неякісних послуг в матеріалах справи відсутні.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість відповідача ОСОБА_1 за період з 05 липня 2017 року по 27 листопада 2018 року по сплаті внесків становить 20570 грн., а відтак колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову про стягнення суми заборгованості у розмірі 20570 грн.

Посилання відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на відсутність між ним та позивачем укладеного договору та те, що йому було подаровано гараж і він не був повідомлений про обов'язок укладення договору на обслуговування даного напівпідземного гаражу та відповідно не мав наміру укладати такий договір не заслуговують на увагу, оскільки не укладення договору не виключає можливість стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача вартості отриманих послуг по зберіганню і охороні транспортного засобу та експлуатаційні витрати.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати внесків на відшкодування витрат на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Так, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні.

У зв'язку з наявністю у відповідача заборгованості по оплаті, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України.

Розрахунок 3% річних проводиться за формулою:RPS=S*Q*V/D/100, де S- сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D- кількість днів у році, 100 - 100%.

Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) * Q/ DM, де S- сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму інфляційних втрат за період з липня 2017 року по жовтень 2018 року у розмірі 1979,85 грн. та 3% річних за період з 05 липня 2017 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 422,06 грн.

Колегія суддів погоджується з розрахунком інфляційних втрат та 3% річних, який був наданий позивачем та не був спростований відповідачем ОСОБА_1

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «ПАРТНЕР»:

суми інфляційних втрат у розмірі 1979,85 грн. за період з липня 2017 року по жовтень 2018 року;

суми 3% річних у розмірі 422,06 грн. за період з 05 липня 2017 року по 31 жовтня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не встановлено, чи є 24 напівпідземних гаражі автостоянкою в розумінні Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 pоку №115 колегія суддів вважає, необгрунтованими, оскільки позивач є експлуатаційною організацією, яка надає послуги з охорони автостоянок.

Посилання апелянта на те, що у рішенні суду зазначено, що останні уточнення позовних вимог позивача надійшли 18 квітня 2018 року де розраховано заборгованість станом на 11 квітня 2018 року, але заборгованість, яку суд стягнув з нього розрахована судом до 01 листопада 2018 року, що є порушенням ч.1 ст.13 ЦПК України колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи останні уточнення позовних вимог надійшли до суду першої інстанції 28 листопада 2018 року, в яких позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість, яка виникла станом на 01 листопада 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 набув право власності на гараж 05 липня 2017 року, але суд першої інстанції ухвалив стягнути з нього кошти в період, коли він не був власником з 05 липня 2016 року до 01 листопада 2018 року, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції фактично стягнута з відповідача ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 20570 грн. відповідно до розрахунку позивача здійсненого за період з 05 липня 2017 року по 01 листопада 2018 року.

Щодо посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суд, ухвалюючи рішення по справі керувався ч.1 ст.274 КПК України колегія суддів вважає необхідним зазначити, що вказані описки можуть були виправлені судом у порядку встановленому ст.269 ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: