Головуючий суду 1 інстанції - В.М.Фастовець
Доповідач -Кострицький В.В.
Справа № 415/7507/17
Провадження № 22-ц/810/130/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Кострицького В.В.

суддів: Стахової Н.В., Яреська А.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 червня 2018 року (суддя Фастовець В.М.), дата складення повного тексту не зазначена

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування якого зазначило, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11 лютого 2014 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку» складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві. В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим, станом на 30 вересня 2017 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 33223,10 гривень, яка складається з: 8474,00 гривень заборгованість за кредитом, 21190,86 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом, 1500 гривень заборгованість за пенею та комісією, 500,00 гривень штраф (фіксована частина), 1558,24 гривень штраф (процентна складова).

Вказану заборгованість позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 07 червня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), яке є правонаступником після ПАТ КБ «ПриватБанк», звернулося до суду з апеляційною скаргою на нього, просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що відповідно до анкети-заяви від 11 лютого 2014 року, відповідачем особисто заповнена інформація щодо його персональних даних, адреса проживання та інша додаткова інформація необхідна для отримання картки. Отже, позичальник висловив згоду на укладення договору та особистим підписом засвідчив, що він згоден з тим, що ця заява, разом із Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані йому у письмовому вигляді. Він зобов'язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

Крім того,вищезазначені Умови і правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Відповідач правом надати відзив на апеляційну скаргу у порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України не скористався.

Сторони у справі до судового засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи постановлене судове рішення, виходив з того, що відповідно до ст. 208 ч. 1 п. 2 ЦК України правочин між фізичними та юридичними особами повинні вчинятися у письмовій формі, згідно ст. 207 ч. 1, 2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що в судовому засіданні не знайшло підтвердження укладення кредитного договору між сторонами по справі, тобто докази існування між ними взаємних прав та обов'язків, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можливо з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 11 лютого 2014 року за заявою ОСОБА_2 було укладено письмовий договір на видачу кредитного ліміту на кредитну картку. Вона погодилася, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг (надалі Умови) та Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

На підставі цього договору відповідачу 11 лютого 2014 року було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку за НОМЕР_2 з встановленим лімітом 3200 грн. та строком дії картки до вересня 2015 року (104-105).

Протягом 2014-2015 років кредитний ліміт змінювався до 9200 грн. та з 23 листопада 2015 року його було зменшено до 8570 грн. (а.с. 104).

З наданої Банком виписки з карткового рахунку відповідача вбачається, що ОСОБА_2 з лютого 2014 року активно користувався кредитною карткою шляхом зняття грошових коштів та покупки товарів (а.с. 106-109).

Між тим, не дотримувалася умов укладеного договору про повернення кредитних коштів та процентів за їх користування. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов зазначеного договору у нього утворилась заборгованість перед Банком, яка за розрахунками Банку, станом на 30 вересня 2017 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 33223,10 гривень, яка складається з: 8474,00 гривень заборгованість за кредитом, 21190,86 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом, 1500 гривень заборгованість за пенею та комісією, 500,00 гривень штраф (фіксована частина), 1558,24 гривень штраф (процентна складова) (а.с. 4).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків ( ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст.1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кредитна картка це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Умовами передбачено, що строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним карткам з встановленим обов'язковим платежем визначається у довідці про умови кредитування.

Отже, сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, а саме: суми кредиту (згідно кредитного ліміту карти), розміру плати за користування кредитом, розміру штрафних санкцій, строку виконання зобов'язання, що відображено в довідці про умови кредитування, котра підписана відповідачем.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним.

Договір у встановленому законом порядку відповідачем не оскаржувався, недійсним не визнавався та не розривався.

Отже, факт отримання платіжної карти з зазначеною сумою ліміту, а також факт користування кредитним лімітом за допомогою карти не оспорювався відповідачем та підтверджується умовами договору про надання банківських послуг та банківською випискою з картрахунку, де фіксується факт виконання банківської операції, тобто є первинним бухгалтерським документом, якій підтверджує використання електронних платіжних засобів.

Таким чином, встановлено, що Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Кредитні договори не можна віднести до публічних договорів у розумінні ст. 633 ЦК України, оскільки чинним законодавством не передбачено обов'язку банку або іншій фінансовій установі встановлювати у кредитних договорах однакові умови для всіх позичальників.

Договір про надання банківських послуг є договором приєднання за тією ознакою, що позичальник позбавлений можливості запропонувати свої умови договору. При цьому предметом такого договору є споживче кредитування.

Отже, підписавши заяву, відповідач приєднався до запропонованих Банком умов та правил, закріплених у перелічених в заяві документах.

З огляду на наведене, висновок суду першої інстанції, що Банком не надано належних та допустимих доказів укладення та виконання кредитного договору є помилковим та таким, що не відповідає обставинам справи.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позивальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В разі порушення зобов'язання наступають наслідки, визначені ст. 611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.

Статті 526, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на зазначені правові норми, Умови, а також встановлені обставини, колегія суддів вважає, що Банком доведено його право пред'явлення вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором про надання банківських послуг, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, процентів за їх користування та неустойки.

Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки з карткового рахунку відповідача, наданих Банком, ОСОБА_2 з березня 2015 року порушила умови договору щодо строку та розміру сплати щомісячних платежів.

Перебіг позовної давності щодо місячних платежів зі сплати відсотків за користування кредитом починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця зазначеного, як кінцевий строк повернення кредиту. За умовами укладеного сторонами договору кінцевий строк повернення кредиту 30 вересня 2015 року (а.с. 105).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом станом на 30 вересня 2015 року в сумі 8636 грн. 82 коп.

Між тим, при обрахуванні заборгованості по процентам за користування кредитними коштами Банком за період з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2017 року застосовувалася базова процента ставка у розмірі 34,80% та 43,20% річних. Між тим, умовами договору на час укладання кредитного договору сторонами була визначена процентна ставка у розмірі 2,5% в місяць, тобто 30,00% на рік.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Як встановлено кредитним договором сторони при укладенні кредитного договору погодили розмір базової процентної ставки у розмірі 2,5% на місяць. Така процентна ставка за умовами договору була фіксованою.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Посилання позивача на те, що договором про надання банківських послуг передбачена змінювана процентна ставка не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються будь-якими доказами.

Відповідно до 1.1.3.2.4. Умов та правил банк вправі змінювати тарифи та інші умови обслуговування, при цьому не менш ніж за 7 днів банк повинен проінформувати клієнта. Якщо протягом 7 днів банк не отримав від клієнта заперечень, то вважається, що він прийняв нові умови.

Між тим, позивач не надав відповідних доказів за правилами ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження виконання такої процедури повідомлення позичальника про зміну процентної ставки.

Зробивши такий висновок, колегія суддів бере до уваги, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору та вимог частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку (Постанова ВСУ від 30.11.2016 р. №6-823цс16).

Доказів на підтвердження таких фактів Банк не надав ні в районному суді, ні в суді апеляційної інстанції.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Як вже зазналося вище, перебіг позовної давності щодо місячних платежів зі сплати відсотків за користування кредитом починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця зазначеного, як кінцевий строк повернення кредиту. За умовами укладеного сторонами договору кінцевий строк повернення кредиту 30 вересня 2015 року (а.с. 105).

У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин колегія суддів вважає, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 30 вересня 2015 року позивач не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами.

Із наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем заборгованість по відсоткам за користування кредитом розрахована за період з 11 лютого 2014 року по 30 вересня 2017 року в сумі 21190,86 грн.

Колегія суддів вважає, оскільки право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося, то вимога банку про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по процентами за користування кредитом за період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2017 року не підлягає задоволенню за необґрунтованістю.

Погашення процентів передбачено умовами договору щомісячно за попередній місяць, тому до стягнення належать відсотки за користування кредитом з 18 березня 2015 року по 30 вересня 2015 року (строк дії картки).

Отже, з урахуванням наданих сторонами доказів та встановлених обставин, сума заборгованості відсотків за користування кредитом з урахуванням 30 % ставки за користування кредитом становить:

За період з 18 березня 2015 року по 07 квітня 2015 року обраховується наступним чином 9158,88 грн. (загальна заборгованість за кредитом) х 30 (відсоткова ставка) : 100 : 360 (кількість календарних днів на рік згідно довідки про умови кредитування) х 21 (кількість днів з 18.03.2015 року до 07.04.2015 року) = 160,28 грн.

За період з 08 квітня 2015 року по 11 травня 2015 року - 8920,55 грн. (загальна заборгованість за кредитом) х 30 (відсоткова ставка) : 100 : 360 (кількість календарних днів на рік згідно довідки про умови кредитування) х 34 (кількість днів з 08.04.2015 по 11.05.2015 року) = 252,75 грн.

За період з 12 травня 2015 року по 12 червня 2015 року - 8856,58 грн. (загальна заборгованість за кредитом) х 30 (відсоткова ставка) : 100 : 360 (кількість календарних днів на рік згідно довідки про умови кредитування) х 32 (кількість днів з 12.05.2015 по 12.06.2015 року) = 236,18 грн.

За період з 13 червня 2015 року по 11 серпня 2015 року - 8756,58 грн. (загальна заборгованість за кредитом) х 30 (відсоткова ставка) : 100 : 360 (кількість календарних днів на рік згідно довідки про умови кредитування) х 60 (кількість днів з 13.06.2015 року по 11.08.2015 року) = 437,83 грн.

За період з 12 серпня 2015 року по 13 вересня 2015 року - 8721,82 грн. (загальна заборгованість за кредитом) х 30 (відсоткова ставка) : 100 : 360 (кількість календарних днів на рік згідно довідки про умови кредитування) х 33 (кількість днів з 12.08.2015 по 13.09.2015 року) = 239,85 грн.

За період з 14 вересня 2015 року по 30 вересня 2015 року - 8636,82 грн. (загальна заборгованість за кредитом) х 30 (відсоткова ставка) : 100 : 360 (кількість календарних днів на рік згідно довідки про умови кредитування) х 16 (кількість днів з 14.09.2015 по 30.09.2015 року) = 115,16 грн.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню (160,28 грн. + 252,75 грн. + 236,18 грн. + 437,83 грн. + 239,85 грн. + 115,16 грн.) = 1442 грн. 05 коп. відсотків за користування кредитом.

Щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення штрафів, пені та комісії колегія суддів зауважує наступне.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (ст.ст. 610, 611 ЦК України).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі Закон) на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Національним Банком України надані роз'яснення у листі № 18-112/62138 від 27.10.2014 року, відповідно до якого банки зобов'язані у період проведення антитерористичної операції скасувати штрафні санкції за кредитами громадянам України, які проживають або переселилися з населених пунктів у зоні АТО, а також юридичним особам та підприємцям в зоні АТО. Національний банк України наголосив на необхідності суворого і неухильного дотримання банками положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» і повідомляє, що невиконання законних вимог є підставою для застосування для порушників адекватних заходів впливу.

На виконання зазначених вище положень Закону Кабінет Міністрів України розпорядженням № 1053-р від 30 жовтня 2014 року, та розпорядженням № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 40).

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Лисичанськ Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Отже, на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивачем в обґрунтування стягнення комісії, в позовній заяві не викладені обставини щодо підстав стягнення комісії.

В заяві-анкеті інформація щодо нарахування щомісячної комісії відсутня.

Крім того, слід зауважити, що в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача сукупну заборгованість за пенею та комісією в сумі 1500 грн. При цьому у розрахунку заборгованості окремо не зазначено яка конкретна сума заборгованості є комісією, а яка пенею (а.с.4).

Разом з тим, із виписки про рух коштів по банківському рахунку за кредитною карткою НОМЕР_2 чітко вбачається, що відповідачу нараховувалися виключно відсотки за користування кредитними коштами та штрафи (пеня) за прострочку по кредиту. Будь-яка комісія банком не нараховувалась (а.с.106-109).

Це, на думку колегії суддів, дає обгрунтовані підстави для віднесення зазначеної суми у розмірі 1500 грн. саме до категорії пеня.

Зазначені обставини свідчать про те, що банком нарахування пені та штрафів здійснювалося під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно п. 3 ч. 1ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

У зв'язку з наведеним рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Таким чином з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором про надання банківських послуг, укладеним між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» № б/н від 11 лютого 2014 року в сумі 10078 грн. 87 коп., яка складається із: 8636 грн. 82 коп. заборгованість за кредитом, 1442 грн. 05 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення пені та комісії відмовити.

Враховуючи, що позивачем під час подання позову з ціною позову 33223,10 грн. сплачено 1600 грн. судового збору та за подання апеляційної скарги 2400 грн., позов задоволено частково на 10078,87 грн. (1442,05 грн. заборгованості за відсотками + 8636,82 грн. заборгованості за кредитом), то до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» належить: 10078,87 х 4000 : 33223,10 = 1213,48 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (адреса: вулиця Грушевського, буд. 1д, місто Київ, 01001, код ЄДРПО 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 лютого 2014 року в сумі 10078 (десять тисяч сімдесят вісім) гривень 87 коп., яка складається із: 8636 (вісім тисяч шістсот тридцять шість) гривень 82 коп. заборгованість за кредитом, 1442 (тисяча чотириста сорок дві) гривні 05 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення пені та комісії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (адреса: вулиця М. Грушевського, буд. 1д, місто Київ, 01001, код ЄДРПО 14360570) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1213 (тисяча двісті тринадцять) гривень 48 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текс постанови складено 08 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: