АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/611/19Головуючий у 1-й інстанції Прилуцький В.О. Доповідач в апеляційній інстанції Фетісова Т.Л.
Категорія: 301030000
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач Фетісова Т.Л.

судді Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.02.2019 (ухвалене об 11 год. 38 хв. у залі судових засідань Смілянського міськрайонного суду, повний текст складено 12.02.2019, суддя в суді першої інстанції Прилуцький В.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у нерухомому майні та виплату грошової компенсації, визнання права власності та зарахування зустрічних вимог, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду 11.07.2017 з даним позовом, яким просила, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 11.01.2018, припинити право власності відповідача ОСОБА_4 на 41 / 100 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на вказану частину квартиру, зарахувавши її грошові вимоги до відповідача в сумі 103459,10 грн., залишивши у власності відповідача 9 / 100 часток вказаної квартири.

В обґрунтування вказано на те, що за час шлюбу сторін у справі ними придбано квартиру АДРЕСА_1. Рішенням суду від 02.09.2015 вказану квартиру визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано за позивачем право власності на 1/2 частину квартири. В зв'язку з тим, що шлюб між сторонами розірвано, у кожного нова сім'я, спільне володіння та користування квартирою є неможливим. Після розірвання шлюбу позивач залишилась проживати у спірній квартирі разом з новою сім'єю. Відповідач постійно проживає в Кіровоградській області та понад 4 роки до спірної квартири не навідувався. Усі витрати по утриманні квартири несе позивач. Відповідач має перед позивачем непогашену заборгованість за завдані збитки в сумі 103459,10 грн., яку встановлено рішенням суду. Ці вимоги позивач просить зарахувати в якості компенсації за частку відповідача в спільному майні.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.02.2019 позовні вимоги у справі залишено без задоволення з посиланням на те, що вони є безпідставними.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала 12.03.2019 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та новим рішенням задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування вказано на те, що позивач просила не припинити право власності відповідача на майна, а лише на його частину, адже у його володінні лишилося б 9 / 100 часток квартири, що і становить предмет позовних вимог у справі; відповідач зареєстрував місце свого проживання в іншій області, у квартирі він не проживає, її утримання не здійснює, отже позбавлення його власності на спірну квартиру не завдасть йому істотної шкоди; спільне володіння сторін квартирою є неможливим (скаржник наголошує, що саме це є обґрунтуванням її позовних вимог у справі); суд не надав оцінки доводам позивача про можливість зарахування її вимог до відповідача про відшкодування шкоди в якості компенсації за частину спірної квартири.

Відзиву на вказану апеляційну скаргу від сторони не надходило.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.6) сторони 12.06.2004 уклали шлюб.

01.06.2006 ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 (спірна квартира), що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстрованого в реєстрі за №4190 (а.с.7).

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02.09.2015 (а.с.9-10) спірну квартиру визнано спільним сумісним майном подружжя. За ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири та стягнуто з ОСОБА_4 судові витрати в сумі 3654,00 грн.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28.04.2016 (а.с.12-13) з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто матеріальну та моральну шкоду на загальну суму 99805,10 грн.

Отже відповідно до вищевказаних рішень суду загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 103459,10 грн.

На виконання вказаних рішень суду відкриті виконавчі провадження №51831016 та №50267801, що підтверджується відповідними постановами державного виконавця від 31.01.2017 (а.с.35) та 22.02.2016 (а.с.38).

Позивач посилаючись на те, що вказані рішення суду на даний час не виконанні та заборгованість відповідачем не погашено, просить в рахунок погашення боргу припинити його право власності на 41/100 частку спірної квартири.

Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи, які її сторонами не оспорюються.

Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За вимогами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.321 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; ч.1 ст.356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже спірна квартира належить сторонам справи на праві спільної часткової власності (із визначенням розміру часток кожного з співвласників - по 1/2 частині).

Статтею 365 ЦК України регламентується питання про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, про що просить позивач у цій справі.

Так право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже норми цивільного законодавства (ст. 365 ЦК України) передбачають можливість припинення в особи права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, тобто мова йде про позбавлення власника права власності на його майно з визначених законодавством підстав з одночасним набуттям прав на це ж майно його іншими співвласниками.

Окрім цього, право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників і при цьому суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14.

З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз.3, 4 п.6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991р. №7 вбачається, що розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Крім того, в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного тощо.

При цьому, як зазначається в постанові Верховного Суду України від 15.07.2016р. у справі №6-1599ц16, тягар доказування, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділені в натурі, несе позивач.

У даній справі предметом позову є вимоги про зменшення частки відповідача у праві власності на спірне майно з 50/100 до 9/100 (тобто іншими словами про часткове припинення в особи права на частку у спільному майні), що нормами матеріального права не передбачено

Враховуючи те, що позивачка ставить питання про припинення права власності відповідача на 41/100 частини трикімнатної квартири, при цьому доказів того, що дана частка є незначною позивачем суду не надано. Також не надано доказів того, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, більш того, позивачем не виконано вимогу чинного законодавства України щодо попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є незаконними та належним чином необґрунтованими, тому не підлягають до задоволення.

Апеляційні доводи в цій частині правильності таких висновків не спростовують, адже не свідчать про існування правових норм, які б могли стати підставою для часткового позбавлення співвласника його права власності на спільне майно.

Надаючи оцінку доводам скаржника про те, що слід зарахувати її вимоги до відповідача про відшкодування шкоди в якості компенсації за частину спірної квартири, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно ч.1 ст.316, ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до положень ст.601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Із системного аналізу вказаних вище норм права та фактичних обставин у справі вбачається, що між сторонами справи відсутні зобов'язальні правовідносини з приводу володіння спірною квартирою (реалізації їх права власності, яке здійснюється на їх розсуд - ст.ст.316, 317 ЦК України, та без обов'язку вчинити ту чи іншу дію одним співвласником на користь іншого співвласника), отже вести мову про припинення зобов'язання щодо спірної квартири шляхом зарахуванням прав вимоги позивача до відповідача (за відшкодування збитків) в якості компенсації за частку у майні відповідача (що становить суть позовних вимог у цій справі) правових підстав немає.

Апеляційні доводи скаржника таких висновків не спростовують.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.02.2019 у даній справі слід залишити без змін.

На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.02.2019 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у нерухомому майні та виплату грошової компенсації, визнання права власності та зарахування зустрічних вимог - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 17.04.2019 року.

Суддя-доповідач

Судді