Постанова

Іменем України

25 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 757/25713/16-ц

провадження № 61-18012св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - держава Україна в особі Кабінету Міністрів України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року у складі головуючого судді Батрин О. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2017 року у складі суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А., Панченка М. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що згідно норм пенсійного законодавства розмір його пенсії становить не 63 відсотки грошового забезпечення та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, як встановлено судовим рішенням Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2012 року, а 73 відсотки. Оскільки даний спір не можуть вирішити суди з 01 січня 2007 року по теперішній час, тому вважає, що судовою владою України порушено проти нього норми матеріального права, зокрема статті 8, 19, 41, 55, 56, 124 Конституції України, чинного пенсійного законодавства, Постанову Кабінету Міністрів України за № 393 від 17 липня 1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».

Посилаючись на вказані обставини просив суд встановити дійсний розмір пенсії, а саме 75 відсотків грошового забезпечення станом на 07 липня 2005 року та відшкодувати моральну шкоду в порядку статті 56 Конституції України, статей 23, 1173-1174, частини 6 статті 1176 ЦК України. За вимогами позивача моральна шкода полягає в тому, що він з 01 січня 2007 року і по теперішній час страждає від відношення судової влади, яка не може застосувати закон при вирішенні питання за його зверненнями в суди, він втратив і втрачає значні грошові суми в недоотриманні повноцінної пенсії, у зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з держави на його користь 51 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому шкоди з вини органів судової влади, зокрема, завданої судовими рішеннями, які набрали законної сили, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2017 року заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 рокузалишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заявлені вимоги ОСОБА_4 про встановлення дійсного розміру пенсії, а саме 75 відсотків грошового забезпечення станом на 07 липня 2005 року не можуть бути предметом перевірки у даній справі, оскільки спір щодо обставин перерахунку призначеної позивачу пенсії за вислугу років станом на 07 липня 2005 року мав місце, дані обставини були предметом судового розгляду з ухваленням судового рішення Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом від 28 лютого 2012 року по суті спору, а тому не потребують доказуванню в іншій справі.

Позивачем не надано доказів на підтвердження факту прийняття незаконного рішення, незаконних дій чи бездіяльність посадових осіб органів судової влади при вирішенні питання за його зверненнями до суду щодо перерахунку раніше призначеної пенсії за вислугу років та виплати недоотриманих ним сум пенсії. Суд першої інстанції, установивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу судової влади при здійсненні своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для покладення на державу обов'язку із відшкодування шкоди.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що він є пенсіонером органів внутрішніх справ, має загальний трудовий стаж 51 рік та отримує пенсію у розмірі 63 % від грошового забезпечення. Наприкінці 2006 року його пенсію було зменшено на 11 % від грошового забезпечення, що у грошовому виразі становить біля 800 грн недоотриманої пенсії. На час призначення пенсії він мав понад 44 роки трудового стажу в органах внутрішніх справ та був звільнений зі служби за станом здоров'я. Згідно рішень Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 червня 2005 року та від 03 червня 2008 року він має право на отримання пенсії у розмірі 74 % від грошового забезпечення, проте вказані рішення не виконуються. Суди попередніх інстанцій вказані факти не взяли до уваги, проте вони вказують на бездіяльність органів судової влади та наявність підстав для відшкодування державої завданої моральної шкоди з підстав, визначених статтею 56 Конституції України, частиною шостою статті 1176 ЦК України. Також судами попередніх інстанцій застосовано норми матеріального права, які не поширюються на правовідносини, які виникають з питань виконання судових рішень.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

19 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування або прокуратури, відшкодовується на загальних підставах.

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов'язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акта органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У Висновку № 3 Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою подання апеляційної чи касаційної скарги.

Законність актів правосуддя, дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_4, підставою для відшкодування завданої йому шкоди, зазначав невиконання своїх службових обов'язків судовою владою в частині незастосування статтей 8, 19, 41, 55, 56, 124 Конституції України, чинного пенсійного законодавства при вирішенні питання за його зверненнями в суди щодо перерахунку раніше призначеної пенсії за вислугу років та виплати недоотриманих ним сум пенсії.

За таких обставин суди правильно виходили із того, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин статті 1176 ЦК України.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи).

Відповідно до статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу.

Суди установили, що ухвалами Дарницького районного суду від 07 серпня 2015 року та 20 березня 2015 року відмовлено у відкритті провадження за позовами ОСОБА_4 до суддів Печерського районного суду м. Києва Литвинової І. В., Ільєвої Т. Г., судді апеляційного суду м. Києва Невідомої Т. О., суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Фаловської І. М., Хопти С. Ф., держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, третя особа - Президент України Порошенко П. О., про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області, про відшкодування шкоди відмовлено, рішенням апеляційного суду м. Києва від 02 квітня 2014 року вказане рішення залишено без змін.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2012 року скасовано постанову Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 грудня 2009 року. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області та Головного управління Пенсійного фонд України в Кіровоградській області про перерахунок призначеної пенсії за вислугу років відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції виходив із того, що здійснений Управлінням Служби безпеки України в Кіровоградській області відповідно до пункту "б" статті 12 Закону України України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", розрахунок пенсії ОСОБА_4 за вислугу років станом на 07 липня 2005 року у розмірі 63 відсотки грошового забезпечення та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які отримував військовослужбовець Державної прикордонної служби України за аналогічною займаній ОСОБА_4 посадою - повністю узгоджується з пунктом "б" статті 13 вказаного Закону.

Вказані судові рішення набрали законної сили.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту прийняття незаконного рішення, незаконних дій чи бездіяльність посадових осіб органів судової влади, при здійсненні ними своїх повноважень при вирішенні питання за його зверненнями щодо перерахунку раніше призначеної пенсії за вислугу років та виплати недоотриманих ним сум пенсії, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для покладення на державу Україна обов'язку щодо відшкодування шкоди.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судами не взято до уваги рішення Світловодського районного суду Кіровоградської області від 07 червня 2005 року та рішення цього суду від 03 червня 2008 року є безпідставними, оскільки позивачем не доведено, що обставини, встановлені у вказаних рішеннях, стосуються факту прийняття незаконного рішення, незаконних дій чи бездіяльність посадовими особами органів судової влади при вирішенні питання за зверненнями позивача до суду.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04)

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв