ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2057/18 Номер провадження 22-ц/814/594/19Головуючий у 1-й інстанції Гальченко О.О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Хіль Л.М., Прядкіної О.В., при секретарі судового засідання: Ткаченко Т.І., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2018 року (ухвалене суддею Гальченко О.О. відомості щодо дати виготовлення повного тексту судового рішення відсутні) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищезазначеним позовом до ОСОБА_2, в якому прохала суд збільшити розмір аліментів, які стягуються на її доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з відповідача ОСОБА_2 з 1/4 частини всіх видів заробітку до 1/3 частини до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 17.07.2010 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем по справі - ОСОБА_2. 17.10.2012 року їх шлюб було розірвано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області. Від шлюбу вона має доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4. На підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 листопада 2012 року з відповідача ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказує, що відповідач по справі, який також є батьком її доньки, майже не бачив дитини, бо шлюб був дуже нетривалий. Вже після народження дитини їх відносини як подружжя погіршилися, тому фактично з дитиною відповідач не бачився, бо дочка була для нього тим клопотом, до якого він був не готовий. Фактично вони припинили мешкати разом ще до розлучення, тому її донька взагалі не має спогадів про батька, а саме про відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач не цікавився життям дитини, її розвитком, її досягненнями та її проблемами, і звичайно взагалі не цікавився утриманням доньки, бо станом на 01.08.2018 року заборгованість по несплаті аліментів становить 66 869, 28 грн.

Також, зазначила, що відповідач не приймає ніякої участі у вихованні дитини, її фізичному і моральному розвитку, ці поняття взагалі не існують, а ні для відповідача, а ні для членів його родини. Вказує, що зараз її доньці сім років, і весь цей час вона повністю присвячує своїй дитині. Її доньці також багато уваги приділяють її батьки і вся її родина. Зараз вона вдруге вийшла заміж за ОСОБА_5, у них також є син, її донька зараз живе у повній родині, її чоловік приділяє дитині стільки уваги і турботи, що вона не має жодних комплексів стосовно неповної родини. Відповідач лише юридично має назву батька її доньки за весь час після розлучення, він не мав ані цікавості до життя дитини, а ні турботи. Він не хвилювався коли донька хворіла, він не знає в яку школу і який клас відвідує донька, не цікавиться навчанням дитини. Окрім цього, відповідач не виконує і свій обов'язок покладений на нього рішенням суду по утриманню дитини і сплаті аліментів, зараз ціни на всі необхідні речі значно піднялись, відповідачу нараховують заборгованість виходячи із мінімального прожиткового мінімуму, зараз навіть законодавство змінилось, і тому вона просить суд збільшити розмір аліментів, які утримуються із відповідача, з 1/4 частини до 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача. Вказує, що вона з дочкою регулярно відвідують лікаря, який слідкує за розвитком доньки, з часу початку шкільного навантаження він дає їм поради, для додаткового прийому вітамінів, як не перенавантажувати дитину, щоб вона була здоровою і фізично і морально і в гарному стані. В свою чергу відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуюється з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Всі перелічені фактори, не виконувались ніколи відповідачем, і вона вважає, що він свідомо нехтує своїми обов'язками. Вважає, що така поведінка і відношення батька до дитини, принизлива і аморальна для її доньки, її дитина не заслуговує на таке до неї відношення, а тому така людина, як відповідач не має морального права навіть юридично мати назву батька.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав - задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, батьківських прав щодо його малолітньої дочки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Роз'яснено відповідачу, що згідно ч.2 ст.165 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку утримання дитини.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у сумі 704,80 гривень.

В вимозі про збільшення розміру стягнутих аліментів - відмовлено за безпідставністю.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2018 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про прозбавлення батьківських прав щодо його малолітньої доньки ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно з'ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідаюють встановленим і дослідженим судом обставинам справи.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні представники сторін та позивач, інші особи по справі будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що ОСОБА_2 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав щодо його малолітньої доньки ОСОБА_4, та беручи до уваги те, що позивач погодилася з рішенням місцевого суду в інших частинах прийнятих за наслідками розгляду пред'явленого позову, а тому рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2018 року переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача,у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України та роз'яснень які містяться у п.п.14-15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку».

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,щосторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.07.2010 року по 17.10.2012 року (а.с.7), від якого мають неповнолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6), яка проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні (а.с.10).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14.11.2012 року стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця с. Збора Калуського району Івано-Франківської області, проживаючого в АДРЕСА_1, працюючого машиністом очищувальних машин ПАТ «Полтавський олійноекстракційний завод - Кернел Груп» в м. Полтава по вул. М. Бірюзова, 17, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, інші відомості суду не відомі, на користь ОСОБА_7, аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 17.10.2012 року і до досягнення дитини повноліття та користь Держави судовий збір в розмірі 214,60 грн. (а.с.9).

Як вбачається з даного рішення суду відповідач надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення (а.с.9), тобто відповідач знав про обов'язок сплати аліменти на користь дитини та примусове стягнення аліментів через виконавчу службу.

Згідно довідки-розрахунку Диканського РВ ДВС від 09.08.2018 року сума заборгованості по аліментах ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання дитини станом на 01.08.2018 року складає 66 869,28 грн. (а.с.8).

Згідно проведеного перерахунку надано суду довідку-розрахунок Диканського РВ ДВС від 10.09.2018 року сума заборгованості по аліментах ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання дитини станом на 01.09.2018 року складає 40 775,19грн. (а. с.41).

Згідно наданої суду довідки про доходи № від 11.09.2018 року за період роботи ОСОБА_2 в ПП ОСОБА_8 та ПП ОСОБА_9 з лютого 2015 року по липень 2015 року, з серпня 2015 року по листопад 2015 року, з вересня 2016 року по квітень 2017 року йому нараховувалась заробітна плата, але аліменти не відраховувались із заробітку (а.с.42-44) та ним аліменти добровільно не сплачувались за рішенням суду.

Відповідно до наданих суду довідок ОСОБА_2 перебував на обліку як безробітний в Диканській районній філії Полтавського ОЦЗ з липня 2013 року по липень 2014 року, з липня по серпень 2015 року, з листопада 2015 року по серпень 2016 року, в вересні 2016 року, з грудня 2017 року по квітень 2018 року (а.с.45-49).

Згідно висновку служби у справах дітей Полтавської РДА від 30.08.2018 року №300/01-56 Служба у справах дітей вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2. відносно доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.78-80).

З наданих суду представником позивача довідок та характеристик вбачається, що ОСОБА_2 не брав участі у створенні належних умов для проживання, навчання та виховання своєї дочки - ОСОБА_4, не цікавився її розвитком та навчанням (а.с.81-91).

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які є батьком та братом позивачки підтвердили доводи позивача, а саме факт ухилення відповідача від виховання та утримання доньки.

Свідок ОСОБА_12 (а.с.124), яка є матір'ю відповідача, підтвердила доводи останнього, щодо створення позивачем перешкод у вихованні дитини та наявності у сина матеріальних проблем. Які не надвали можливості утримувати доньку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню із підстав, вказаних у позові, відповідно до ст. 155, 164-165 СК України, оскільки однією з підстав позбавлення батьків батьківських прав є ухиляння від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та забезпеченню дитини, що доведено позивачкою наявними доказами.

Разом з цим місцевий суд зазначив, що у вимозі про збільшення розміру аліментів необхідно відмовити за безпідставністю згідно положень ст. 182 ч. 1 п. 1 - 4 СК України.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків складається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 і ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

За змістом принципів 2, 4, 6, 7 Декларації прав дитини від 20.11.1959 дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно із п. 2 ч.1 ст.164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

За змістом наведених правових норм ухилення від виконання зобов'язань батьків по вихованню дитини означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність), які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов'язків, коли особа має реальну можливість виконати їх, але не вчиняє відповідних дій.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Так, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, суд першої інстанції вірно встановив та виходив з того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, жодним чином не піклується про фізичний і духовний розвиток малолітньої доньки ОСОБА_4, не спілкується з нею та не виявляє будь-якого інтересу до її внутрішнього світу, не дбає про стан її здоров'я та не цікавиться ним, а відтак є всі підстави для позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітньої доньки.

Відповідно до висновку служби у справах дітей Полтавської РДА від 30.08.2018 року №300/01-56 Служба у справах дітей вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2. відносно доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки комісія дійшла висновку, що батько свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виховання та навчання доньки, не проявляє щодо неї батьківської турботи, не цікавиться її життям та здоров`ям, не утримує матеріально та вважає за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав.

Крім того, з наданих суду представником позивача довідок та характеристик вбачається, що ОСОБА_2 не брав участі у створенні належних умов для проживання, навчання та виховання своєї дочки - ОСОБА_4, не цікавився її розвитком та навчанням (а.с.81-91).

Доводи апелянта про те, що судом не досліджувалось ставлення відповідача до дитини колегія суддів також не може прийняти до уваги, оскільки під час ухвалення оскаржуваного рішення судом були досліджені характеристики з місця навчання дитини, з яких встановлено, що вихованням дитини займається її матір, яка турбується про її психологічний стан, тоді як батько дитини не проявляв зацікавленості щодо її навчання та виховання та не відвідував дитину у навчальному закладі.

Крім того, твердження апелянта про те, що позивач перешкоджала йому у спілкуванні з дитиною та чинила йому перешкоди не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, та як вказує відповідач до суду з цих питань не звертався.

Тому, враховуючи вищевказані докази в їх сукупності суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відповідач ухилився від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а тому позбавлення батьківських прав відповідає інтересам дитини.

На думку колегії суддів, дії відповідача вчиненні останнім після звернення позивача з вказаним позовом до суду, не можуть братися до уваги, оскільки за таких обставин вони є скоріш заходом уникнення останнім від відповідальності, а не проявом турботи про дитину. В разі, якщо вказані зміни дійсно є справжніми та відповідач має намір змінити свою поведінку по виконанню батьківського обов'язку та ставлення до дитини, останній не позбавлений можливості поновити свої батьківські права у порядку передбаченому ст. 169 СК України.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 17 квітня 2019 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ Л.М. Хіль_______________О.В. Прядкіна