Справа № 467/69/19
Провадження № 22ц/812/1404/19 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 червня 2019 року, ухваленого під головуванням судді - Догарєвої І.О. в приміщенні того ж суду о 14 годині 39 хвилин по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення від права спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

21 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з подальшим уточненим позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення від права спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, ОСОБА_4 , який постійно проживав по АДРЕСА_1 разом з нею однією сім`єю. Спадкоємицями першої черги окрім неї є також її сестри - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які після смерті батька прийняли спадщину. Батько був особою похилого віку, часто хворів, не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги, після перенесеної операції не міг вільно самостійно пересуватись, у нього погіршився зір, відтак опинився в безпорадному стані. Догляд за хворим батьком здійснювала лише вона.

Також, зазначала, що відповідачам хоча й було відомо про безпорадний стан батька, вони жодного разу не приїхали, хоча проживали в одному населеному пункті та не мали наміру надавати йому будь - яку матеріальну чи іншу допомогу, а також не надали їй матеріальну допомогу на поховання батька, на спорудження надгробного пам`ятника та не приймають участь в утриманні спадкового майна.

Посилаючись на викладені обставини та на ч.5 ст. 1221 ЦК України позивачка остаточно уточнивши просила суд усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 червня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування, чого в судовому засіданні при розгляді даної справи доведено та встановлено не було.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки суд не дав належної оцінки всім обставинам справи, а наведені у судовому рішенні доводи не відповідають викладеним обставинам самої заяви і є такими, що вийшли за її межі, порушуючи вимоги ЦПК України, конституційних прав, її права на захист.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

В судове засідання відповідачі не з`явилися, про дату час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 88 років (т. 1 а.с.26, 120).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом АВЕ №820148 від 16 грудня 1999 року та земельну ділянку площею 1,70 га в межах Арбузинської селищної ради Арбузинського району для ведення особистого селянського господарства, належна спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА №547253 від 25 липня 2005 року (т. 1 а.с.151)

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 за законом є його діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , які прийняли спадщину та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частки спадкового майна (т. 1 а.с. 167-177).

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка посилалася на те, що відповідачі які є доньками померлого ОСОБА_4 достеменно знаючи про безпорадний стан батька та маючи можливість не бажали надавати йому допомогу.

Судом під час розгляду справи на підставі оглянутих медичних документів та показів свідків було встановлено, що ОСОБА_4 , будучи особою похилого віку (вік понад 80 років), страждав на хронічні хвороби, та потребував сторонньої допомоги.

Так, ОСОБА_4 17 жовтня 1997 року по 20 листопада 1997 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділені з діагнозом: гострий тромбофлебіт підшкірних вен правої гомілки і стегна. 20 жовтня 1997 проведена операція тромбектомія та сафектомія справа. 15 квітня 1998 року встановлено діагноз посттромбофлебтичний синдром правої нижньої кінцівки, лімфостаз. З 06 грудня 2000 року діагноз - ПТФС (посттромбофлебтичний синдром) правої гомілки, набряково-індуративна форма. ОСОБА_4 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні за даним діагнозом. 03 березня 2004 року ОСОБА_4 діагностовано ПТФС, трофічна язва правої гомілки, в подальшому - обмежена рухливість правої гомілки.

Крім того, 16 квітня 1998 року ОСОБА_4 лікарем окулістом встановлено діагноз відшарування сітчатки ока зліва. 29 січня 1999 року лікарем окулістом встановлено діагноз факосклероз та відшарування сітківки, рекомендовано операцію. 04 квітня 2005 року додатково діагностовано катаракту. 16 серпня 2008 року ОСОБА_4 проведено операцію артефакія ока з встановленням імпланта.

З 08 лютого 1999 року, ОСОБА_4 діагностовано ішемічну хворобу серця та атеросклеротичний кардіосклероз з якими останній і перебував на обліку у сімейного лікаря загальної практики сімейної медицини КНП «Арбузинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Арбузинської районної ради».

ОСОБА_6 проживав у будинку АДРЕСА_1 разом із ним проживала його донька ОСОБА_1 до дня його смерті, яка надавала йому допомогу та піклувалася про нього. Ключі від будинку де проживав батько були тільки у позивачки.

Померлий перебував на обліку в Южноукраїнському відділі ПФУ та отримував пенсію, від належної йому земельної ділянки отримував орендну плату, позивачка під час розгляду справи визнавала той факт, що батько матеріальної допомоги не від кого не потребував.

До того ж судом, також було встановлено те, що відповідачка ОСОБА_2 починаючи з 31 липня 2011 року перебувала на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Арбузинської ЦРЛ з діагнозом холецистопанкреатит, направлена до хірургічного відділення Миколаївської обласної лікарні, де її прооперовано та виписано 15 серпня 2011 (а.с.72,73). З 07 листопада 2016 року по 29 листопада 2016 року ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в Миколаївському обласному онкологічному диспансері, стан після операції, супутні діагнози - цукровий діабет, гіпертонічна хвороба та в подальшому проходила сеанси променевої терапії.

Відповідачка ОСОБА_3 з вересня 2014 року є пенсіонером по інвалідності ІІІ групи за загальним захворюванням, може працювати бібліотекарем. Також, ОСОБА_3 хворіє на цукровий діабет І типу, має обмеження щодо самообслуговування та трудової діяльності. з 10 квітня 2017 року по 11 квітня 2017 року, перебувала на стаціонарному лікуванні їй встановлено діагноз Контрактура Дюпюітрена правої кисті І ст. та прооперовано, має вади зору, що є наслідком захворювання на цукровий діабет.

Крім того, встановлено, що відповідачки разом із членами їх сімей надавали допомогу батькові, а у зв`язку з хворобою припинили її надавати тим паче що комплект ключів від будинку де проживав батько був лише у позивачки, яка й взяла на себе обов`язок доглядати батька.

До того ж, як пояснила позивачка в суді апеляційної інстанції, батько особисто не звертався до відповідачок за допомогою та ніколи не просив їх про піклування про нього. Заповіту за життя не зробив, вважав що будинок повинен бути успадкований усіма трьома доньками така була воля їх померлої матері.

З урахуванням встановлених обставин та положень вказаних вище норм, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами та з підстав, передбачених нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, встановивши, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вчиняли умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю, оскільки позивачка належних і допустимих доказів в розумінні статті 1224 ЦК України суду не надала.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги як доказ висновок ЛКК ЦПМСД №132 від 29 березня 2017 року без значення діагнозу, про те, що стан хворого ОСОБА_6 важкий, потребує постійного стороннього догляду та нездатний до самообслуговування, виданий для надання в УСЗН до 29 березня 2017 року не заслуговують на увагу, оскільки судом і без цього висновку було встановлено, що батько будучи особою похилого віку страждав на хронічні хвороби, та потребував сторонньої допомоги. А крім того, сам по собі висновок не є беззаперечною підставою для усунення відповідачів від права на спадкування.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення норм процесуального права, зокрема, не проведення судових дебатів під час розгляду справи є безпідставні, оскільки спростовуються протоколом судового засідання (т. 1 а.с. 236-238).

Доводи апеляційної скарги про те, судом не було взято до уваги, небажання відповідачок допомагати та неповагу до свого батька, який у 2017 році як ніколи потребував стороннього догляду є безпідставні з огляду на вище викладені обставини, а крім того, законодавець не пов`язує усунення від права на спадкування із небажанням спадкоємців надавати допомогу спадкодавцю при наявності такої допомоги з боку іншої особи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновку суду першої інстанцій, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до оцінки доказів, зокрема покази свідків, та незгоди позивачки з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

За таких обставин, апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.