УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Реброва С.О.

при секретарі Ратушній Л.В.

за участю:

скаржника ОСОБА_1

зацікавленої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1, зацікавлена особа: Державна виконавча служба ГТУЮ в Дніпропетровській області на дії державного виконавця,

встановив:

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 зі скаргою, в якій просив суд скасувати постанову державного виконавця Дніпровського районного ВДВС ГТУ юстиції у Дніпропетровській області від 08 серпня 2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1, у праві керування транспортними засобами.

У судовому засідання заявник просив скаргу задовольнити, державний виконавець заперечував щодо задоволення скарги.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що державний виконавець Дніпровського районного відділу ДВС ГТУ юстиції в області ОСОБА_3 від 08 серпня 2018 року винесла постанову щодо заборони скаржнику керувати транспортними засобами, не повідомила його належним чином про винесення такої постанови, не розяснила право на її оскарження, не надіслала копії постанови.

Як зазначив скаржник у судовому засіданні, йому не було відомо щодо наявності оскаржуваної постанови аж до її отримання у Дніпровському відділі ДВС 21 січня 2019 року. Зі змісту якої убачається, що з серпня 2018 року скаржник не міг керувати транспортними засобами.

Окрім того, зазначив, що державний виконавець, всупереч вимогам ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», не надіслала йому рекомендованим листом копії постанови про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів, і тому він дізнався про це через значний проміжок часу. Цими діями державний виконавець Рябухіна Ю.В. порушила його права сторони провадження на оскарження дій державного виконавця та позбавила можливості вчасно розраховуватися з заборгованістю.

Відповідно до частини пятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом пяти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно зявлятися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року, при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI. 1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу», від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VІ), іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року, при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено. своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року, скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 3 - 5 частини сьомої статті 82 Закону про виконавче провадження, зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги. Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення статті 121 ЦПК.

Крім того, суд звертає увагу, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обовязкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступі до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції, Саме на державу покладається обов'язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (рішення Європейського суду з прав людини у справі Савіцький проти України, nо.38773/05, від 26.07.2012 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, interalia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обовязок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Судом встановлено, що на виконанні у Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з 15.12.2016 року перебуває виконавчий лист № 2-175/3904/16-ц від 14.12.2016 року про стягнення з ОСОБА_1, на користь ОСОБА_4 аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 03.10.2016 року і до повноліття дитини.

Державним виконавцем 15.12.2016 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копія якої за вих. № 27114/В6 направлено сторонам виконавчого провадження. Того ж дня, боржнику за вих. № 27115/В6 було направлено виклик-попередження.

Згідно довідки з ПФУ боржник був офіційно працевлаштований ДП «Савсервіс Столиця». Державним виконавцем 25.05.2017 року було винесено та направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Згідно повідомлення ДП «Савсервіс Столиця» утримання проводились у розмірі 50% доходу, так як боржник мав заборгованість, яку бухгалтер підприємства мала нарахувати відповідно до доходу боржника за вказаний період. За травень та червень з боржника було утримано 2307,02 грн. та 2133,06 грн. Після чого 13.07.2017 року боржник звільнився. Згідно того ж листа ДП «Савсервіс Столиця» залишок боргу, на момент звільнення боржника, склав 5884,08 грн.

Утримання проводились із заробітної плати, що належить до виплати ОСОБА_6 так боржник був повідомлений про наявність виконавчого листа № 2-175/3904/16-ц від 14.12.2016 про стягнення з нього аліментів, і не міг не знати з яких підстав йому до виплати підлягає 50 відсотків із нарахованої йому заробітної плати.

Аліменти боржник не сплачував, квитанції в матеріалах виконавчого провадження відсутні. Так, заборгованість станом на день винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, постановлену ОСОБА_3 становила 29 629,68 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком.

Так, державним виконавцем виходячи із норм вказаної статті, 08.08.2018 року було винесено постанови про встановлення боржнику тимчасових обмежень, копії яких направлено і боржнику, про що свідчить реєстр відправлення рекомендованих листів 13.08.2018 року (номер поштового конверту 160). Тобто, державною виконавчою службою рекомендованим листом № 160 13.08.2018 року направлено постанову від 08.08.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Боржником станом на 12.03.2019 року борг по аліментам не сплачено, майно боржника, на яке можливо звернути стягнення, у боржника відсутнє, довідку з місця роботи боржник не надав. Розрахункових рахунків, відкритих в установах банків, боржник не має. Таким чином, рішення суду про стягнення з боржника аліментів, залишається не виконаним. Боржник просить суд скасувати постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, як незаконно винесену.

Ураховуючи вищевикладені обставини, постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами винесена в рамках виконавчого провадження №53135035 законно, після набрання змінами до Закону України «Про виконавче провадження» чинності, направлена боржнику рекомендованим листом за адресою зазначеною у виконавчому документі.

Таким чином, суд, ознайомившись з усіма доводами заявника, приходить до переконливого висновку, що дії державного виконавця Рябухіної Ю.В. були правомірними та відповідають закону.

Згідно ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що скарга - необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 8, 81, 247, 447, 448, 449, 450, 451 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні скарги ОСОБА_1, зацікавлена особа: Державна виконавча служба ГТУЮ в Дніпропетровській області на дії державного виконавця відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя С.О. Ребров