Постанова

Іменем України

16 травня 2019 року

місто Київ

справа № 159/3141/16-ц

провадження № 61-24830св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року у складі судді Луньової Т. М. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_4 у серпні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив витребувати у відповідача на його користь автомобіль марки ВАЗ 21043, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , шасі (кузов, рама) № VIN НОМЕР_4 .

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 10 травня 2016 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області посвідчено довіреність, згідно з якою власник спірного автомобіля марки ВАЗ 21043 ОСОБА_3 відповідно до попередньо укладеного усного договору доручення уповноважив позивача експлуатувати та розпоряджатися належним йому автомобілем, з правом представлення інтересів власника автомобіля у питаннях експлуатації та відчуження автомобіля, його переобладнання тощо та з правом передовіри повноважень третім особам. Довіреність дійсна до 10 травня 2019 року. Незважаючи на зазначену обставину, автомобілем неправомірно, без будь-яких правових підстав, заволоділа відповідач ОСОБА_2 , яка спільно проживала разом із сином позивача, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки добровільно повернути автомобіль позивачу як законному володільцю транспортного засобу відповідач відмовляється, позивач звернувся з позовом до суду.

Правовою підставою заявлених вимог позивач визначив положення статей 16 та 387 ЦК України.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач відзив на позов не надав.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути позивачеві автомобіль марки ВАЗ 21043, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, керувався тим, що довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на майно, у той же час нотаріально посвідчена довіреність, згідно з якою власник автомобіля ОСОБА_3 уповноважив позивача ОСОБА_4 експлуатувати та розпоряджатися належним йому автомобілем, з правом представлення інтересів власника автомобіля у питаннях експлуатації та відчуження автомобіля, його переобладнання тощо та з правом передовіри повноважень третім особам, свідчить про ту обставину, що позивач ОСОБА_4 має речові права на спірний автомобіль, зокрема право володіння та право користування, а відтак має право на захист своїх речових прав на спірний автомобіль відповідно до положень глави 29 ЦК України. При цьому відповідач не подала суду доказів на підтвердження тієї обставини, що вона на законних правових підставах володіє спірним автомобілем, відтак обраний позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав відповідає змісту статті 16 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Заочне рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що ОСОБА_4 як особа, якій надано доручення на право експлуатації та розпорядження автомобілем, має право на захист свого права шляхом витребування речі від особи, яка його незаконно утримує. Ураховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, яке постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначив, що суди не з`ясували, що право користування спірним автомобілем відповідно до довіреностей набули й інші особи, які не були залучені до участі у справі, зокрема, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 263 ЦПК України, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 є власником автомобіля марки ВАЗ 21043, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

10 травня 2016 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області посвідчено довіреність, згідно з якою власник автомобіля марки ВАЗ 21043, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 на підставі попередньо укладеного усного договору доручення уповноважив позивача експлуатувати та розпоряджатися належним йому автомобілем з правом представлення інтересів власника автомобіля у питаннях експлуатації та відчуження автомобіля, його переобладнання тощо та з правом передовіри повноважень третім особам. Довіреність дійсна до 10 травня 2019 року.

Встановлено, що спірним автомобілем користувався син позивача ОСОБА_5 , який помер. Як наполягала відповідач ОСОБА_2 та не заперечував позивач, ОСОБА_2 була співмешканкою покійного

ОСОБА_5 письмових поясненнях, наданих оперуповноваженим Ковельського ВП ГУНП 31 серпня 2016 року, відповідач ОСОБА_2 повідомила, що цей автомобіль належить саме їй, оскільки вона разом з покійним ОСОБА_5 його придбала у власника, проте такі обставини суди не вважали встановленими.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право володіння.

Згідно зі статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

За правилом статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України).

Пунктом 2 частини першої статті 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала.

Згідно з частинами другою та третьою статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи апеляційну скаргу, встановив, що довіреності, на підставі яких ОСОБА_7 , ОСОБА_6 набули право користування спірним автомобілем, відповідно до нотаріально посвідченої 11 жовтня 2016 року заяви власника цього автомобіля ОСОБА_3 про скасування довіреностей, скасовані.

При цьому за приписами частини другої статті 248 ЦК України з припиненням довіреності втрачає чинність передоручення, з огляду на що ОСОБА_8 також втратила право на автомобіль, яке отримала в порядку передоручення від ОСОБА_7 , ОСОБА_6

Як встановлено судами, позивач у справі набув на підставі довіреності право володіння спірним автомобілем. Як особа, якій належить право володіння, позивач правомірно пред`явив вимогу про надання йому захисту із застосуванням такого способу захисту, що передбачений, у тому числі, й для власника майна.

Судом враховано, що відповідач позов про визнання за нею права власності на спірний автомобіль не пред`являла, підстави набуття (виникнення) у неї права власності на нього не навела, відповідні факти, які містяться у запереченнях проти позову, судами належним чином встановлені не були.

З огляду на зазначене суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідачем не доведено, що є й інші законні володільці спірного автомобіля.

Таким чином, доводи касаційної скарги про наявність інших законних володільців спірного автомобіля, а так само про наявність у неї прав на це майно, спростовуються встановленими судами обставинами, фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Зважаючи на встановлення правильного застосування норм матеріального та процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд зробив висновок про необґрунтованість вимог касаційної скарги про скасування заочного рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2017 року.

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 01 листопада 2017 року зупинене виконання заочного рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Зробивши висновок про залишення судових рішень без змін, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює виконання заочного рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик