Справа № 465/1774/18 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/2947/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Мартьянової С.М. від 14 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дійсним та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року позов задоволено.Визнано дійсним попередній договір міни нерухомого майна від 06.02.2018 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а саме 1/3 частини житлового будинку за адресою м. Львів, вул. Червона, 13 на 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за №60. Визнано за ОСОБА_4 (ІПН №) право власності на 1/3 частини житлового будинку за адресою м. Львів, вул. Червона, 13, а за ОСОБА_5 (ІПН №) визнано право власності на 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1.Стягнуто з ОСОБА_5 (ІПН №) на користь ОСОБА_4 (ІПН №) 704,80 гривень та 8106 гривень судового збору.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим ухваленим з порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що суд застосував закон, який не підлягає застосуванню, коли покликався на ч. ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, оскільки в такій редакції на момент виникнення спірних правовідносин, а саме в лютому 2018 року цей закон вже не діяв. Вказує на те, що суд вийшов за межі позовних вимог і порушив принцип диспозитивності, а саме суд вирішив задовольнити позовну вимогу, яка заявлена не була і визнав дійсним договір, який і без того ніким оскаржений не був, чим допустив порушення норм процесуального прав. Також, звертає увагу на те, що справу було вирішено на стадії підготовчого засідання у відсутності сторін, а отже всупереч положенням ч.2 ст. 206 ЦПК України суд не додержав вимог про обовязкове розяснення сторонам наслідків відповідних процесуальних дій, а саме задоволення позову у звязку з його визнанням, оскільки сторін фізично не було на судовому засіданні під час вирішення справи. Вказує на те, що оскаржуваним судовим рішенням порушуються його права та інтереси, оскільки насправді між сторонами був намір укласти договір купівлі-продажу, але для приховання цього факту, який вони вчинили з метою позбавлення апелянта та інших співвласників житлового будинку, передбаченого ст. 362 ЦК України переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, позивач і відповідач уклали удаваний попередній договір міни від 06.02.2018 року відповідно до ст. 235 ЦК України.

В судове засідання окрім апелянта та його представника решта учасників справи не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що учасники справи повідомлялися про час та місце її розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Клопотання представника позивачки ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю у іншому судовому засіданні іншого суду колегія суддів вважала безпідставним, таким, що не свідчить про поважність причин його неявки у судове засідання та таке було відхилено. Так, участь представника у іншому судовому засіданні не свідчить про поважність причин його неявки у судове засідання по даній справі, зважаючи на те, що судове засідання було призначене по даній справі ухвалою суду від 20.02.2019 року, про судове засідання його довірителька (позивачка по справі) та сам представник повідомлені заздалегідь, а саме 19 та 20.03.2019 року, тобто майже за місяць до судового засідання, договір же між позивачкою та представником укладено ще у травні 2018 року. Ордер же на участь у іншому судовому засіданні від імені ГО «Львівська обласна асоціація «ВОСОІ в Україні» виданий адвокату 28.03.2019 року, тобто після повідомлення про дане судове засідання. Зважаючи на вказане представником жодним чином не обґрунтовано неможливість врегулювати питання його участі у даному судовому засіданні та іншому судовому засіданні без неявки у одне з них, а, окрім цього, не наведено жодних доводів про причини пріоритетності іншого судового засідання по відношенню до даного, яке призначене заздалегідь, а, також, не наведено даних про призначення розгляду у іншій справі попередньо перед призначенням даного судового засідання, що могло б свідчити про певні підстави пріоритетності. Крім цього, колегія суддів зважає і на факт відсутності у судовому засіданні самої позивачки та відсутність будь-яких даних про поважність причин її неявки. Також, судом враховано і те, що фактично позиція позивачки по суті справи та доводів апеляційної скарги викладена у позовній заяві та відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.ч.3,4 ст.200, ст.206, ч.2 ст.247, ч.4 ст. 206, ст.ст. 76, 81, 263 ЦПК України, ст.635, ч. 1 ст. 657, ч. 1 ст. 526, ч.2 ст.47, ч.2 ст.220, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.55 Конституції України та задовольняючи позов, виходив з того, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.05.1994 року, відповідач володіє на праві власності 1/3 частини житлового будинку за адресою м. Львів, вул. Червона, 13, а згідно договору дарування ј частки квартири від 31.03.2017 року, право власності на ј частини квартири №23 за адресою м. Львів, вул. Наукова, 4 належить позивачу ОСОБА_4Згідно Попереднього договору міни нерухомого майна від 06.02.2018 року а саме 1/3 частини житлового будинку за адресою м. Львів, вул. Червона, 13 на 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1.Відповідно до умов попереднього договору, що укладено між сторонами, сторони зобовязувалися укласти основний договір міни з доплатою до 26.02.2018р.Відбулося часткове виконання договору, зокрема, сторони передали один одному ключі від належних їм квартири та будинку, що є предметом договору міни, відповідач також отримав частину доплати, що передбачена договором.На теперішній час вказаний договір не оскаржений та не скасований.Попередній договір міни нерухомого майна від 06.02.2018 року посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за №60.З оглядом на вищевказане, враховуючи, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося часткове виконання договору, суд визнав вищевказаний договір дійсним.Право власності таким чином за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 встановлюється відповідно до ст.328 ЦК України.Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду зроблені без повного та всебічного зясування обставин, що мають значення для справи, суперечать обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Позивач ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5, в якому просить визнати дійсним договір міни від 26.02.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 1/3 частини житлового будинку за адресою м. Львів, вул. Червона, 13 на 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1, з доплатою та визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою м. Львів, вул. Червона, 13, а за відповідачем ОСОБА_5 визнати право власності на ј частини квартири за адресою АДРЕСА_1.

Позов мотивувала тим, що відповідно до даного договору позивач ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали попередній договір міни 1/3 частини житлового будинку за адресою м. Львів, вул. Червона, 13 на 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 з доплатою. Договір було посвідчено нотаріально. З умов вказаного договору вбачається, що сторони досягнули згоди по всіх істотних умовах даного договору, який сторони зобовязувалися укласти до 26.02.2018 р. Відбулося часткове виконання договору, зокрема, сторони передали один одному ключі від належних їм квартири та будинку, що є предметом договору міни, відповідач, також, отримав частину доплати, що передбачена договором. В подальшому відповідач почав ухилятися від нотаріального посвідчення основного договору, мотивуючи це тим, що договір укладено письмово, його сторони майже виконали, ключі від квартири та будинку передали один одному.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідач, замінений іншим відповідачем, має право заявити вимогу про компенсацію судових витрат, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача. Питання про розподіл судових витрат вирішується в ухвалі про заміну неналежного відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами). Разом з тим і суд зобовязаний розяснити позивачу наслідки подання позову до неналежного відповідача (відповідачів) та його право подати клопотання про залучення належного, заміни неналежного належним, залучення співвідповідача, тощо. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, співвідповідача (чи при його (належного відповідача) відсутності) задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позовні вимоги без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обовязків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача чи співвідповідача). Правом на заявлення клопотання про заміну неналежного відповідача належним, залучення співвідповідача наділений виключно позивач, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобовязаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього.

Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції вказаних вимог закону не дотримано.

Із наведеного вище вбачається, що позивачем подано позов, зокрема, про визнання дійсним договору міни та визнання права власності на 1/3 частини житлового будинку за адресою м. Львів, вул. Червона, 13, однак відповідачем до участі у справі залучено лише ОСОБА_5 одного із співвласників спірного будинку. Інших же співвласників спірного будинку, прав та обовязків яких такий спір стосується, зокрема, апелянта, до участі у справі не залучено як співвідповідачів, хоча рішення суду про задоволення позову та визнання права власності відповідно прямо впливає на їх права та законні інтереси.

Так, судом на обговорення вказане питання (про зясування кола осіб, яких стосується спір та залучення співвідповідачів) не ставилось та позивачу таке його право не розяснювалось, відповідно і позивач такого права не реалізовував у спосіб залучення належних відповідачів (співвідповідачів) чи відмову у залученні таких із настанням відповідних наслідків, про що він повинен був бути поінформованим судом.

Без залучення осіб, для яких таке рішення створює відповідні права та обовязки, змінює правовідносини та призводить до нових наслідків, суд не взмозі давати оцінку підставам та предмету позову та виносити рішення по суті такого спору, оскільки без залучення належного (належних) відповідача (відповідачів, співвідповідачів) на права та обовязки якого (яких) впливатиме таке судове рішення суд вирішувати питання про задоволення позову не взмозі.

Так, відповідно до ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.

Крім цього, відповідно до ст. 716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Також, згідно ст. 362 ЦПК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.05.1994 року, ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 володіють на праві власності в рівних частках кожний житловим будинком за адресою м. Львів, вул. Червона, 13.

Однак, судом не було залучено до участі у розгляді справи співвласників спірного будинку ОСОБА_2 та спадкоємців ОСОБА_7, яка, як ствердив апелянт (його та відповідача мати) померла, як відповідачів (співвідповідачів), як осіб, які мають переважне право перед іншими особами на купівлю спірної 1/3 частки будинку.

Також, згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів . Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, за ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Також, відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно ж ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Також, як вказано вище, за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Про вказане йдеться у ряді постанов Верховного Суду України, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковими до застосування, зокрема, у справах №6-2124цс15 від 10.02.2016 року, №6-2994цс15 від 20.04.2016 року; 36-160цс16 від 13.04.2016 року; №6-1502цс15 від 2.12.2015 року; №6-1858цс15 від 18.11.2015 року.

Крім цього, дійсно за ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однак відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК ( 435-15 ). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно вимога про визнання дійсним договору міни задоволена судом бути не могла.

Однак, суд першої інстанції фактично розглядаючи справу в межах заявлених вимог вийшов за їх межі та визнав дійсним попередній договір міни від 6.02.2018 року. Відтак слід вважати, що судом також не визначено і правових підстав набуття сторонами права власності на згадані обєкти нерухомості.

Враховуючи все вище викладене у суду першої інстанції були відсутні підстави для постановлення оскаржуваного рішення, задоволення позову та, зокрема, визнання права власності на спірні обєкти за позивачем та відповідачем у даному спорі серед іншого і без участі заінтересованих осіб, зокрема, апелянта та інших, про яких йшлося вище.

Зважаючи на вказане, неможливість залучення згаданих осіб як учасників (співвідповідачів) на стадії апеляційного розгляду чи направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції для виконання таких вимог закону судом першої інстанції та істотність таких, зокрема, процесуальних порушень, що вплинуло на вирішення спору вцілому, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Вказане відповідає, також, і правовим позиціям викладеним у Постановах Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/2587/16 (провадження 61-21489св18), а також у постанові від 14.11.2018 року у справі №183/2587/16 (провадження 61-21489св18), з подібними процесуальними правовідносинами, що повинні бути враховані, зокрема, і судом апеляційної інстанції при розгляді справи.

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати підставними та саму скаргу задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дійсним та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 14272,2 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_8