РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року

Рівненський міський суд Рівненської області в особі головуючої судді - Панас О.В. при секретарі судового засідання - Корнійчук А.В. з участю: позивачки - ОСОБА_1 представника позивача - адвоката Теперика О.В. відповідача - ОСОБА_2 представника відповідача - адвоката Мороз Л.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування ,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. Просить визнати недійсним договір дарування р.№1-476 від 23.03.2004р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений Рівненською районною державною нотаріальною конторою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у березні 2004 р. між нею та ОСОБА_3 було укладено договір відповідно до якого, останній зобов`язувався довічно її доглядати. Такий договір вони підписували у нотаріуса, після чого ОСОБА_3 запропонував залишити на збереженні примірник договору у нього. Проте, протягом тривалого часу ОСОБА_3 жодним чином не допомагав їй матеріально та засобами для існування. У зв`язку із тим, що дітей у неї немає, вона є одинокою громадянкою, за рішенням Рівненського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціального обслуговування) з 2012 року їй було призначено соціального працівника - ОСОБА_4 , яка і на даний час допомагає їй у побуті та у її потребах. Приблизно у 2014 році ОСОБА_3 помер, вона вважала, що даний договір припинив свою дію. У жовтні 2017 року по місцю її проживання до неї прийшла дружина її двоюрідного брата - ОСОБА_2 , яка почала стверджувати, що вона є власником її будинку, оскільки успадкувала його від свого чоловіка ОСОБА_3 цього приводу вона звернулася за юридичною допомогою до адвоката. Як виявилось, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, договір, який вона підписувала виявився договором дарування, а не договором довічного утримання, ОСОБА_3 навмисно ввів її в оману щодо істотних умов даного договору, і цей договір не відповідав її внутрішній волі. Фактично вона позбулася свого єдиного житла, в якому постійно проживає. Будь яких потреб у даруванні цього будинку на користь іншої особи вона не мала, підписуючи цей договір вважала його договором довічного утримання. У зв`язку з тим, що сторона договору - ОСОБА_3 на даний час помер, позов пред`являється до його спадкоємця ОСОБА_2 У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Теперик О.В. підтримали обґрунтування підстав звернення до суду у межах доводів позовної заяви. Просили позов задовольнити повністю. Окрім того, позивачка ОСОБА_1 суду пояснила, що коли помер ОСОБА_5 , то вона знала, що хата була вже у нього, землю біля хати приватизовував також він. Підписуючи договір нічого не читала. Відповідач ОСОБА_2 подала до суду письмовий відзив згідно якого позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними та просить відмовити в задоволенні позову повністю. У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтримала поданий до суду письмовий відзив, який обґрунтувала наступним. Дійсно, згідно договору дарування, посвідченого 23.03.2004 державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Кутецькою В .В. , ОСОБА_1 , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, будучи попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину, подарувала її чоловікові ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_1 , шлаковий, житловою площею 31,4 кв.м. з надвірними будівлями. Ініціатором укладання договору дарування була сама позивачка. Вона була присутня в нотаріуса під час укладання даного договору дарування і стверджує, що ніяких домовленостей про довічне її утримання між позивачкою та її чоловіком не було. Ніяких умов при укладанні договору дарування позивачка не виставляла. Вказані питання ніколи навіть не обговорювались. Тим більше, на той час вона була ще здоровою, повною сил жінкою, яка не потребувала ні стороннього догляду, ні матеріальної допомоги. Її чоловік був її двоюрідним братом, якого вона найбільше любила, в них були гарні відносини, і вона завжди говорила, що хоче подарувати йому будинок при житті, оскільки переживала, щоб після її смерті майно не перейшло в державну власність, так як спадкоємців першої черги в неї не було. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, стан його здоров`я та потребу у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. А тому, з урахування зазначеного законодавства, та викладених вище обставин, вважає, що ніякої помилки стосовно правової природи правочину під час укладання договору дарування не було. Що стосується того, що позивач продовжує проживати у будинку, то слід зазначити, що відповідно до п.2.1., п.2.2. вказаного Договору, Дарувальниця зобов`язується передати будівлі Обдарованому 23.03.2004, а Обдарований має право витребувати передачі будівель Дарувальницею відповідно до умов цього договору. Дарувальниця продовжувала проживати в даному будинку зі згоди ОСОБА_3 , оскільки витребувати вказане майно, у відповідності до даного договору, було його правом, і їхніми договірними відносинами. Тобто, Позивач не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який свідчив би про природу щодо помилки правочину. Крім того, позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду, що є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Позивач звернулася до суду в липня 2018 р., зазначаючи, при цьому, що вона помилялась щодо природи правочину і вважала, що вона уклала договір довічного утримання. Однак, враховуючи те, що ОСОБА_3 не виконував обов`язки щодо її довічного утримання, вона звернулася до суду про визнання договору дарування недійсним. Разом з тим, до позову позивач додає інформацію Рівненського районного територіального центру соціального обслуговування, з якого вбачається, що ОСОБА_1 прийнята на обслуговування у відділення соціальної допомоги вдома з 15.01.2012, відповідно до наказу №170 від 15.02.2012. За період обслуговування одинокій громадянці було призначено 4 соціальних робітників для надання заходів соціальної послуги догляду вдома. Тобто, саме з 15.02.2012 слід рахувати строки позовної давності для звернення позивачки до суду, адже саме з цього часу їй вже було чітко відомо, що її догляд будуть здійснювати соціальні працівники, а не ОСОБА_3 . Тобто, з цього часу вона вже знала про порушення свого права. Також зазначила, що не відповідає дійсності інформація про те, що у жовтні 2017 року вона прийшла по місцю проживання позивачки і почала стверджувати, що вона є власником будинку, адже позивачка знала про те, що після укладення договору дарування вона не є власником даного будинку. Про це їй неодноразово наголошував нотаріус під час укладання договору дарування. Крім того, в даному будинку вона постійно перебувала як до смерті її чоловіка, так і після смерті. Вони постійно доглядали за будинком, за господарськими будівлями, обробляли городи і т.д. Вказала, що до справи безпідставно в якості третьої особи на стороні позивача не залучено нотаріуса, адже саме нотаріусу відомі всі обставини укладання даного договору дарування. Вважає, що вона не може бути відповідачем у даній справі, оскільки договір дарування укладався не з нею, а з її покійним чоловіком. Даний будинок був успадкований нею у 2015 році після його смерті як спадкоємцем першої черги ( чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р.). Згідно чинного законодавства вказані справи не допускають правонаступництва. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Мороз Л.С. просила відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, підтримала пояснення відповідачки надані у відзиві та в судовому засіданні. Підтримала подану заяву про застосування строків позовної давності та просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропущенням строків звернення до суду. Будучи допитаною в якості свідка, відповідачка ОСОБА_2 дала аналогічні показання. Підтверила, що ініціатором укладення договору дарування була позивачка ОСОБА_1 , домовленостей, що її чоловік буде доглядати ОСОБА_1 не було, за позивачкою здійснювали догляд соціальні працівники, коли ОСОБА_1 зверталася за допомогою, то вони їй допомагали, земельну ділянку під будинком приватизовував чоловік на себе, особисто вона робила ремонт у одній з кімнат будинку. Після прийняття спадщини конфлікітв не було, погашала борги за газ . З оглянутої відповіді на відзив, вбачається, що позивач не погоджується з твердженням відповідачки щодо того, що саме вона була ініціатором укладення договору дарування, зазначаючи, при цьому, що в неї такої мети навіть не було, оскільки вона б краще посвідчила на користь свого брата заповіт. Стосовно доводів щодо пропуску строку звернення до суду, вказала, що дізналась від ОСОБА_2 про те, що будинок їй не належить у 2017 році, адже примірника договору у неї не було. З оглянутих заперечень на відповідь на відзив вбачається, що відповідач не погоджується з доводами позивача. За клопотанням представника позивачки адвоката Теперика О.В. судом заслухані показання свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 (а.с.71). За клопотанням представника відповідачки адвоката Мороз Л.С. судом заслухані показання свідка: ОСОБА_9 (а.с.68) та була допитана як свідок ОСОБА_2 (а.с. 140). Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно договору дарування, посвідченого 23.03.2004 державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Кутецькою В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-476, ОСОБА_1 , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, будучи попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину, подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_1 , шлаковий, житловою площею 31,4 кв.м. з надвірними будівлями. Відповідно до п.2.1., п.2.2. вказаного Договору, Дарувальниця зобов`язується передати будівлі Обдарованому 23.03.2004, а Обдарований має право витребувати передачі будівель Дарувальницею відповідно до умов цього договору. Пунктом 3.4. оскаржуваного договору дарування встановлено, що він укладений у двох примірниках, один з яких передано ОСОБА_3, а другий - у справах нотаріальної контори. Судом встановлено, що ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 13.11.2014 року складено відповідний актовий запис № 1781, зареєстрований відділом ДРАЦС РС Рівненського міського управління юстиції. 15.09.2015 p., державний нотаріус Другої рівненської державної нотаріальної контори Костюкова О.О., видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , належного померлому на підставі договору дарування, посвідченого Рівненською районною державною нотаріальною конторою 23 березня 2004 року за реєстровим № 1-476 /ВВС № 198714/, зареєстрованого 22 квітня 2004 Комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером: 5056897 в реєстровій книзі: 1 номер запису: 167-167 та видано витяг № 43879053 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Окрім того, судом встановлено, з оглянутої відповіді на адвокатський запит , що посадовими особами Великожитинської сільської ради Рівненського району посвідчувався заповіт 27.02.1996 р. на розпорядження майном, належним на праві власності ОСОБА_1 . Однак, даний заповіт було скасовано 05.09.2003 за її згодою, тобто до укладення оспорюваного на даний час договору дарування будинку своєму братові. Крім того, встановлено, що ОСОБА_3 у 2010 році приватизував земельну ділянку під будинком, що підтверджується оглянутим судом Державним актом на право власності на земельну ділянку, видану на підставі рішення Великожитинської сільської ради Рівненського району №553 від 19.03.2010, яку відповідач після смерті ОСОБА_3 успадкувала. З чого слідує, що позивачці було також відомо, що земельна ділянка під будинком приватизована ОСОБА_3 , оскільки, як встановлено в судовому засіданні з пояснень свідків , ОСОБА_1 в той час також приватизовувала земельні ділянки для ведення особистого господарства та разом з ОСОБА_3 замовляли технічні документації на вказані земельні ділянки, отримували державні акти про право власності на них. Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , яка працювала соціальним працівником у Захарченко у 2017р., приходила у понеділок, середу, п"ятницю, вносила плату за комунальні послуги гроші на які давала ОСОБА_1 Мав місце факт, коли сусід ОСОБА_1 сказав їй, що ОСОБА_1 було побито. Показала, що ОСОБА_2 бачила двічі, один раз в хаті, один раз на городі. Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду показала, що ОСОБА_1 сама жила і живе у своєму будинку. Один раз ОСОБА_1 сама говорила їй, що вона вже не власник будинку. Показала, що ОСОБА_1 була обліковцем в колгоспі, була розумною жінкою, адекватно все розповідає. Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показала, що вона проживає по сусідству з ОСОБА_1 , їй відомо, що позивачка давно переписала хату своєму двоюрідному братові , бачила що він їй допомагав. Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка приходиться дочкою відповідачки, суду показала, що її батько та позивачка були двоюрідними братом та сестрою, тато часто їздив до неї в село, займався господарськими питаннями, ремонтом будинку. Вона пам"ятає, що позивачка сама приїзджала в м.Рівне, щоб готувати документи на укладення договору, батько з нею удвох ходили на консультацію до нотаріуса. До укладення договору позивачка зверталася до суду з заявою про визнання колишнього чоловіка безвісно відсутнім. Договір було укладено з вільним волевиявленням позивачки, домовленостей, що батько мав доглядати позивачку не було. Після укладення договору дарування батько займався приватизацією землі під будинком. Зі слів мами їй відомо, що конфлікт виник недавно, коли племінниця тітки ОСОБА_11 сказала, що є заповіт ОСОБА_1 на землю, а тому мама має переписати хату назад, бо вони будуть доглядати позивачку. Встановлено, що після укладення оскаржуваного правочину, протягом 15 років ОСОБА_1 продовжувала проживати у будинку в АДРЕСА_1 , нікуди з цього будинку, як на тимчасове, так і на постійне проживання не виїзджала. Факт постійного проживання ОСОБА_1 у вказаному будинку підтвердили свідки, що були допитані з клопотанням позивача. Окрім того, встановлено, що ОСОБА_1 оформляє субсидію, укладає договори про надання комунальних послуг, самостійно веде абонентські книжки та оплачує отримані послуг за газ, світло (а.с.74-133). Судом не встановлено достовірних доказів того, що позивач ОСОБА_1 на момент укладання оспорюваного договору дарування потребувала стороннього догляду чи матеріальної допомоги , умов договороу довічного утримання. Крім того, слід зазначити, що в судовому засіданні свідки охарактеризували Позивачку як розумну жінку, яка в свій час працювала обліковцем в колгоспі. Крім того, встановлено та не заперечується позивачкою, що з 2012 року за рішенням Рівненського районного територіального центру соціального обслуговування з 2012 року їй було призначено соціального працівника. Тобто, ОСОБА_3 не здійснював догляд за позивачкою, а здійснювали призначені соціальні працівники, перша з яких була призначена через 8 років після укладення договору. Договір дарування укладався та посвідчувався у м.Рівному за участю позивачки. Доказів застосування погроз, примусу чи насильства, під час укладення договору, судом не встановлено, що посвідчила і сама позивачка своїм підписом на договорі під час його підписання. Позивачка продовжувала проживати в даному будинку зі згоди ОСОБА_3 , оскільки витребувати вказане майно, у відповідності до даного договору, було його правом, і їхніми договірними відносинами. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. ч.1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. У Постанові Пленуму Верховного суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року №9 зазначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач звернулася до суду 25.07.2018, зазначаючи, при цьому, що вона помилялася щодо природи правочину і вважала, що вона уклала договір довічного утримання. Однак, враховуючи те, що ОСОБА_3 не виконував обов`язки щодо її довічного утримання, вона звернулася до суду про визнання договору дарування недійсним. Разом з тим, до позову Позивач додає інформацію Рівненського районного територіального центру соціального обслуговування, з якого вбачається, що ОСОБА_1 прийнята на обслуговування у відділення соціальної допомоги вдома з 15.01.2012, відповідно до наказу №170 від 15.02.2012. За період обслуговування одинокій громадянці було призначено чотирьох соціальних робітників для надання заходів соціальної послуги догляду вдома. Тобто, саме з 15.02.2012 слід рахувати строки позовної давності для звернення позивачки до суду, адже саме з цього часу їй вже було чітко відомо, що її догляд будуть здійснювати соціальні працівники, а не ОСОБА_3 . Тобто, з цього часу вона вже знала про порушення свого права. Крім того, в судовому засіданні позивач зазначила, що її сусід ОСОБА_12 ще при житті ОСОБА_13 повідомив їй про те, що будинок належить ОСОБА_14 , а не їй, тобто це понад 4 роки. Відповідно до роз"яснень у п. 11 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009р. "Про судове рішення", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судом не встановлено поважності причин пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 , а отже строк позовної давності позивачка пропустила, про що було заявлено відповідачкою при направленні відзиву до суду. Проте, виходячи з достовірно встановлених судом обставин, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Дійсно, сам по собі факт того, що одна із сторін не прочитала тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд повинен установити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229, 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставоюдля визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Судом не встановлено, що на момент укладення договору дарування між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали місце домовленості щодо взяття ОСОБА_3 на себе обов`язків щодо надання певної допомоги по її утриманню. За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, а судом таких доказів не встановлено, який свідчив би про природу щодо помилки правочину, відтак суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог. На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273,354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 . Повне рішення виготовлене - 20.05.2019 р. Суддя: О.В.Панас