Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 332/2229/16-ц

провадження № 61-20101св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Запорізька міська рада,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Надія Володимирівна, територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року в складі судді Андрюшиної Л. А. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Крилової О. В., Онищенко Е. А., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, ОСОБА_4, за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці Н. В., територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 1999 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1.

Також ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 лютого 1999 року належить 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано в установленому законом порядку.

Співвласником житлового будинку та власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_2 є територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

За житловим будинком АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 598,00 кв. м на підставі рішення Запорізької міської ради від 28 червня 1956 року.

За житловим будинком АДРЕСА_2 закріплена земельна ділянка площею 595,00 кв. м на підставі рішення Запорізької міської ради від 28 червня 1956 року.

У зв'язку з набуттям ним права власності на зазначене майно, ОСОБА_3 за законом (частини перша, друга статті 120 ЗК України, частини перша, друга статті 377 ЦК України) в користування перейшли земельні ділянки, на яких розташовані будинки і він став законним користувачем цих земельних ділянок.

Значний проміжок часу ОСОБА_3 не проживав у зазначених будинках, але навідувався до них періодично.

У 2009 році ОСОБА_3 вирішив збудувати власний житловий будинок на цих земельних ділянках, для чого заклав фундамент, але внаслідок фінансових труднощів та сімейних обставин наприкінці 2010 року будівництво було призупинено й до січня 2014 року він не приїжджав за адресами земельних ділянок.

У січні 2014 року ОСОБА_3 прибув за адресою: АДРЕСА_2 й виявив, що на місці закладеного ним фундаменту невідомою особою споруджено житловий будинок.

З метою отримання інформації ОСОБА_3 звернувся до сайту Держкомзему та з'ясував, що частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 приватизовані, мають кадастровий номер та іншу конфігурацію. За інформацією Запорізької міської ради земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 передана у власність ОСОБА_7 на підставі рішення Запорізької міської ради від 27 грудня 2011 року № 58.

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до правоохоронного органу із заявою про відкриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7, який протиправно та незаконно заволодів належним йому майном і земельними ділянками, відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР за № 0000479 від 01 березня 2014 року, розпочато досудове розслідування.

ОСОБА_3 вважав, що передача земельних ділянок, розташованих за вищевказаними адресами, у власність ОСОБА_7 відбулась незаконно, статті 116, 118 ЗК України передбачають передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок, які знаходяться у їх користуванні або належать до земель державної чи комунальної власності.

ОСОБА_7 ніколи не отримував на законних підставах право користування земельними ділянками за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, ОСОБА_7 надав завідомо підроблений документ - копію технічного паспорта на житловий будинок, виготовлений 13 лютого 2007 року ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», в якому ОСОБА_7 зазначений власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, але в інвентарній справі такий технічний паспорт відсутній. Реєстраційний і інвентаризаційний номери справи, зазначені в наданій ОСОБА_7 копії технічного паспорта від 13 лютого 2007 року, взагалі не існують. ОСОБА_7 ніколи не був власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Таким чином, ОСОБА_3 вважав, що виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку відбулося на підставі наданих ОСОБА_7 завідомо підроблених документів і цю інформацію ОСОБА_7 приховав при складанні управлінням Держкомзему у м. Запоріжжі Запорізької області висновку про погодження технічної документації від 06 вересня 2011 року № 17-01/1058.

Рішенням Запорізької міської ради від 27 грудня 2011 року № 58 передано у власність ОСОБА_7 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, на підставі наданих ОСОБА_7 підроблених документів і без вилучення в установленому законом порядку земельної ділянки у позивача.

Оскільки Запорізькій міській раді було надано сфальсифікований технічний паспорт від 13 лютого 2007 року на ім'я ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_2, міська рада прийняла незаконне рішення від 05 жовтня 2011 року № 104 в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право ОСОБА_7 на вищезазначену земельну ділянку.

Оскільки Запорізькій міській раді були надані сфальсифіковані документи із землеустрою щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, міська рада прийняла незаконне рішення від 27 грудня 2011 року № 58 в частині передачі у власність ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0568 га.

На підставі рішення Запорізької міської ради від 27 грудня 2011 року № 58 та на підставі технічної документації із землеустрою 06 грудня 2012 року управлінням Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області виготовлено та видано на ім'я ОСОБА_7 державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, який слід визнати недійсним та скасувати.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вказаної земельної ділянки кадастровий номер: НОМЕР_2 він дізнався, що зазначена земельна ділянка за договором купівлі-продажу від 30 квітня 2013 року перейшла у власність ОСОБА_4, отже, оскільки він відповідно до закону набув право користування спірною земельною ділянкою, ОСОБА_3 вважав, що є законні підстави витребувати у ОСОБА_4 цю земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не був власником спірної земельної ділянки, не довів, що виділення земельної ділянки ОСОБА_8 та укладання договору купівлі-продажу з ОСОБА_4 створює ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належним йому будинком. Відповідний позов про усунення перешкод у користуванні будинком він не заявляв.

Також у справі відсутні відомості щодо визначення меж землекористування з урахуванням того, що будинок АДРЕСА_2 знаходився у спільній частковій власності позивача та Запорізької міської ради.

З огляду на те, що вся земельна ділянка для обслуговування всього будинку АДРЕСА_2, а також того, що порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинку визначений не був, немає підстав вважати, що ОСОБА_4 порушуються права та інтереси позивача.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені в справі судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, висновки судів не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають обставинам справи.

У травні 2017 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 23 липня 1957 року, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2, площею 595,00 кв. м була надана у постійне користування первинному користувачу ОСОБА_9 у встановленому на той час законному порядку (а. с. 1-2 т. 2).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 червня 1999 року, посвідченого в нотаріальному порядку, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 січня 2014 року № 16423507, ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 598,00 кв. м (а. с. 14 т. 1).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 23 лютого 1999 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 січня 2014 року № 16275802 ОСОБА_3 є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2, розташованого на земельній ділянці площею 595,00 кв. м (а. с. 15 т. 1).

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок, складеного ОП МБТІ станом на 05 листопада 1998 року, власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_2 зазначений ОСОБА_3 Власником іншої 1/2 частини цього будинку зазначена міська рада (а. с. 26-28 т. 1).

Після набуття права власності на житловий будинок № 22а та 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3 із заявою про складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, не звертався, роботи з встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із закріпленням їх межовими знаками не виконувалися, акт приймання-передачі межових знаків на зберігання позивачу не складався та ним не підписувався, на момент отримання ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом земельна ділянка за місцезнаходженням житлового будинку АДРЕСА_2 була надана у безстрокове користування спадкодавцю ОСОБА_9 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку.

Суд урахував, що правовідносини щодо набуття ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно виникли у 1999 році, тому застосував до спірних правовідносин норми земельного законодавства, що регулювали перехід права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруди, що діяли на той період часу, а саме норми ЗК України.

На час передання земельної ділянки ОСОБА_8 земельна ділянка належала Запорізькій міській раді, як і 1/2 частина будинку АДРЕСА_2.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 ОСОБА_7 на підставі рішення Запорізької міської ради від 27 грудня 2011 року № 58 став власником земельної ділянки площею 0,0568 га у межах згідно з планом, розташованої у АДРЕСА_2.

ОСОБА_7 на власний розсуд розпорядився цим майном, відчуживши земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2013 року, посвідченому у нотаріальному поряду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким також погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не був власником спірної земельної ділянки, не довів, що виділення земельної ділянки ОСОБА_8, а потім і перепродаж її ОСОБА_4 створює йому перешкоди для користування належним йому будинком. Відповідний позов про усунення перешкод у користуванні будинком він не заявляв. Та обставина, що при оформленні права власності ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку були допущені порушення не може бути підставою для витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, оскільки на цей час власником земельної ділянки є ОСОБА_4, яка отримала її за неоспореним правочином та розпочала на ній будівництво. Усправі відсутні відомості щодо визначення меж землекористування з урахуванням того, що будинок АДРЕСА_2 знаходився у спільній частковій власності позивача та Запорізької міської ради. Позивач не зазначив, яким чином порушені його права: не надав доказів на підтвердження того, що на спірній земельній ділянці, на яку набула право власності ОСОБА_4, розташований його будинок або інші господарські споруди тощо. Доказів того, що позивач ОСОБА_3 є власником нерухомого майна - земельної ділянки, про витребування якої поставлено питання, суду не було надано.

Зазначені висновки судів є помилковими та свідчать про неправильне застосування норм матеріального прави виходячи з наступного.

Земельний кодекс Української РСР від 08 липня 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею (стаття 15). Землекористувачами, поряд з іншими, визначалися громадяни. ЗК України від 13 березня 1992 року забезпечував можливість продовження користування земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оскільки виключалось будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою.

З 01 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК України право власності або право користування земельною ділянкою виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості), а з 02 травня 2009 року право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Громадяни та юридичні особі зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 01 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 30 ЗК України в редакції, чинній у 1999 році, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянки переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на час передачі земельної ділянки ОСОБА_8.) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом (частина п'ята статті 116 ЗК України, у редакції, чинній на час передачі земельної ділянки ОСОБА_8.)

Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що при переході права власності на будівлю до ОСОБА_3 перейшло право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, яке також захищається законом, та не з'ясували чи знаходився цей будинок на земельній ділянці при передачі її ОСОБА_8 та чи не припинялося право власності позивача на цей будинок.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що у користування чи у власність особи може бути передана лише вільна земельна ділянка та не перевірили чи відбулося вилучення спірної земельної ділянки в порядку, передбаченому ЗК України.

Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав. Однією з підстав для припинення права власності та права користування земельною ділянкою є вилучення (викуп) земельної ділянки для суспільних потреб. При цьому ЗК України встановлює гарантії дотримання прав власників землі та землекористувачів у зв'язку з таким вилученням (викупом). Зокрема, статтею 156 ЗК України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом. З огляду на це відсутність можливості реалізації власниками землі та землекористувачами права на отримання такого відшкодування є порушенням не лише зазначених норм ЗКУкраїни, а й статті 1 Першого протоколу до Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, у рішенні у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), заява № 43768/07, пункт 41, від 16 лютого 2017 року) Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що ретроспективне скасування дійсного права власності становило у цій справі позбавлення майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас, щоб узгоджуватись з положеннями Конвенції, таке позбавлення має бути здійснене відповідно до закону і спрямоване на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника. З урахуванням правової підстави та мети вилучення земельної ділянки ЄСПЛ визнав вилучення таким, що відповідало загальним інтересам суспільства та мало законну мету. Водночас, перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛвизнав у цій справі порушення такого балансу у зв'язку з позбавленням заявника права користування земельною ділянкою (а згодом і права власності на неї) без сплати будь-якої компенсації. У зв'язку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, суд має оцінити, чи було це позбавлення законним, чи здійснювалося воно в інтересах суспільства та чи переслідувало воно законну мету за допомогою засобів достатньо пропорційних цілі, яку прагнули досягнути (там само пункт 42).

Зазначені порушення судами норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин справи, а суд касаційної інстанції на стадії касаційного розгляду справи позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, суд касаційної інстанції вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, а судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик