ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 640/4124/16

провадження № 22-ц/818/811/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова, постановлене 12 листопада 2018 року суддею Невядомським Д.В. в залі суду в м. Харкові,

встановив :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та з урахуванням уточнень просила визнати за нею Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею ј частини квартири АДРЕСА_1. вирішити питання щодо судових витрат.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, посилалась на те, що з 24.09.1992 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, в період шлюбу була народжена спільна дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 19.08.2003 року шлюб між сторонами був розірваний, про що зроблено відповідний запис. В період шлюбу після народження спільної дитини до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти позивачем та відповідачем на підставі біржового договору № 4-3/23 від 31.03.1994 року була придбана квартира АДРЕСА_1. За вказаним договором квартира була оформлена на відповідача. Відповідач зареєстрований за адресою розташування спірного майна, але з 1997 року за місцем проживання не перебуває, а також участі в утримані спірного майна не приймає. Позивач зареєстрована за адресою розташування спірного майна, фактично перебуває за місцем реєстрації та сплачує належні комунальні платежі в тому числі і за відповідача, проте ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх цивільних обов'язків щодо утримання майна, від нього на адресу позивача часто надходять погрози щодо відчуження спірного майна без згоди позивача, тому позивач намагалась в позасудовому порядку вирішити питання про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності шляхом укладення договору, проте така пропозиція була проігнорована відповідачем, вважає, що спірна квартира відповідно до ст.60 61 СК України, ст. 368 ЦК України, є об'єктом права спільної сумісної власності, а тому звернулась до суду за захистом свої прав.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнано за ОСОБА_1 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує на те, що судом під час розгляду справи не з'ясовано, кому на праві приватної власності належить спірна квартира. Зазначає, що вказану квартиру було придбано за кошти його батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Крім того, зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.09.1992 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про що був зроблений актовий запис № 132.

На підставі біржового договору № 4-3/23 від 31.03.1994 року була придбана квартира АДРЕСА_1. За вказаним договором квартира була зареєстрована на ім'я відповідача.

19 серпня 2003 року шлюб між сторонами по справі був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 за номером 431.

Відповідач зареєстрований за адресою розташування спірного майна, але з 1997 року за місцем проживання не перебуває, про що свідчить Акт № 15 від 08.09.2006 року складений комісією ЖКЕП № 15 (а.с. 12 т. 1), позивачка проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги, що підтверджуються копіями квитанцій, які містяться в матеріалах справи.

Колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню закон, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час придбання нерухомого майна.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Отже за загальним правилом застосування презумпції визначеної ст. 22 КпШС України, яка кореспондується зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За змістом ст. 79 КпШС України, у разі виникнення спільної власності батьків і дітей, правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах ЦК Української РСР.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Відповідно до ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

ОСОБА_2 посилався на те, що спірна квартира була придбана за кошти його батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в той час, коли він та його колишня дружина знаходились поза межами України, батькам не було відомо про його одруження, тому вони оформили квартиру на його ім*я.

Між тим, із змісту біржового договору № 4-3/23 від 31.03.1994 року вбачається, що при укладенні договору від імені ОСОБА_2 діяв брокер, який і підписав договір. Отже за даних обставин доводи ОСОБА_2 висновків суду не спростовують. Право власності за біржовим договором № 4-3/23 від 31.03.1994 року було зареєстровано у встановленому законом порядку за ОСОБА_2, недійсним зазначений договір не визнано. Доводи ОСОБА_2 про те, що квартира була придбана за кошти його батьків не підтверджені жодними доказами.

ОСОБА_2 наполягає на тому, що ОСОБА_1 коштів на придбання квартири не мала, займалася доглядом за дитиною, однак такі доводи висновків колегії суддів не спростовують, оскільки подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Обов*язок надати докази на спростування презумпції, визначеної ст. 22 КпШС України, яка кореспондується зі ст. 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя покладалося на ОСОБА_2, однак належних та допустимих доказів цього матеріали справи не містять.

Крім того, апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що судом при постановленні рішення не було з'ясовано кому на праві власності належить спірна квартира. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 пояснив, що на цей час право власності на спірну квартиру належить ОСОБА_5, яка не була залучена до участі у справі.

З матеріалів справи дійсно вбачається, що відповідно до договору дарування від 19.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Т.В. за № 287 ОСОБА_2 передав безоплатно у власність ОСОБА_5 як дарунок квартиру АДРЕСА_1.

Між тим, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2017 року вказаний договір дарування від 19.02.2016 року визнано недійсним.

Право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5, між тим, збереження реєстрації права власності, здійсненого на підставі правочину, який на цей час визнано судом недійсним, не спростовує висновків суду про наявність підстав для визнання за позивачем права власності.

Крім того, ОСОБА_5 рішення суду не оскаржує, отже свої права порушеними не вважає.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми Сімейного Кодексу України, замість положень Кодексу про шлюб та сім*ю, однак таке порушення норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування позовної давності, оскільки відсутні підстави вважати, що права позивача, яка і до цього часу проживає у спірній квартирі, не визнавались ОСОБА_2 до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом.

Оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду не спростовують і не свідчать про наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна