Єдиний унікальний номер 243/2029/18 Номер провадження 22-ц/804/532/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Гапонова А.В., Новікової Г.В.

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і відшкодування моральної шкоди (справа № 243/2029/18, суддя Наумик О.О., повне судове рішення складено в місті Костянтинівка Донецької області 04 грудня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року позивач ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просив стягнути з відповідача на його користь: заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 12 березня 2018 року в сумі 60 000 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30 681,58 грн., починаючи з 01 березня 2017 року по 12 березня 2018 року, в зв'язку з невиплатою належної йому суми заборгованості по заробітній платі у строки, встановлені ст.116 КЗпП України, та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., мотивуючи його наступним.

Починаючи з 02 лютого 2016 року, він працював монтером колії Дебальцівської дистанції колії Державного підприємства «Донецька залізниця», про що свідчить наказ № 9/ос від 01 лютого 2016 року.

01 серпня 2016 року, у відповідності до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 року № 4442 та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200, Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі -ПАТ «Укрзалізниця».

Відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303 та № 11/ос від 29 липня 2016 року, Дебальцівська дистанція колії Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у виробничий підрозділ «Дебальцівська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Після реорганізації позивач залишився працювати у виробничому підрозділі «Дебальцівська дистанція колії структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Його трудова книжка перебувала у відділі кадрів регіональної філії «Донецька залізниця», яка є відокремленим органом.

З 01 березня 2017 року відповідач припинив сплачувати йому заробітну плату, щомісячний розмір якої складав 5 000 грн., внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 60 000 грн за період з 01 березня 2017 року до 12 березня 2018 року (дати звернення з позовом до суду).

В лютому 2018 року він звернувся до відділу кадрів за місцем розташування регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», де останнім записом в його трудовій книжці були внесені відомості про реорганізацію підприємства, в якому він працював.

В березні 2018 року він знову звернувся до відповідача, де йому повідомили про звільнення з роботи, проте наказ про звільнення він не отримав, відповідний запис у його трудовій книжці не був внесений та з документами про звільнення його ніхто не ознайомив. Вважає, що на час звернення до суду з позовом він перебував у трудових відносинах з роботодавцем.

Відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України, відповідач має виплатити йому окрім заборгованості по заробітній платі в сумі 60 000 грн., ще й середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 30 681,58 грн., виходячи з його середньоденної заробітної плати в розмірі 166,66 грн., починаючи з 01 березня 2017 року по дату звернення до суду з позовом (12 березня 2018 рок), що складає 263 робочих дні.

У зв'язку з невиплатою заробітної плати протягом тривалого часу та непроведенням розрахунку з вини відповідача, були порушені його трудові права працівника, що відобразилося на його матеріальному та моральному стані.

Моральну шкоду позивач обґрунтував порушенням нормального життєвого укладу та життєвих зв'язків, необхідністю звернення за матеріальною допомогою до інших осіб, суттєвим зниженням доходу його сім'ї і неможливістю сплачувати комунальні платежі. Неодноразові особисті звернення до відповідача з вимогою виплати заборгованості з заробітної плати відібрало в нього багато часу, сил, енергії та коштів. Це також принесло йому відчуття приниження та залежності від відповідача та інших осіб, оскільки він змушений просити те, що йому належить до виплати за законом.

Моральну шкоду він оцінив в 5 000 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (назву якого змінено на АТ «Укрзалізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 60 000 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 5 000 грн.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 1 762 грн. на рахунок державного бюджету.

Із вказаним рішенням не погодилось Акціонерне товариство «Українська залізниця» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просило скасувати рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній плати і відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити в задоволенні вказаних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що він не мав об'єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків та виконати свої зобов'язання за трудовим договором. Нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: табелю обліку використання робочого часу, наказами (розпорядженнями) про прийняття на роботу, переведення на іншу роботу, розрахунково - платіжних відомостей, платіжних відомостей. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль на виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією.

Виробничий підрозділ «Дебальцівська дистанція колії» входив до переліку виробничих підрозділів структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та здійснював господарську діяльність на території окремих районів Донецької області, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистки праці» від 05 грудня 2008 року № 489. У табелі обліку використання робочого часу (типова форма № П-5) здійснюються відмітки про фактичного відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в т.ч. надурочні, вечірні, нічні години роботи та інше, а також інші відхилення від нормальних умов праці. Отже, табель обліку робочого часу є первинним документом, відповідно до якого здійснюється нарахування заробітної плати, який є відсутнім.

Внаслідок виниклих форс-мажорних обставин, обумовлених актом тероризму, захопленням підприємства невідомими особами, що підтверджено Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України, відповідач втратив контроль над виробничими потужностями та об'єктивно позбавлений можливості виконувати обов'язки, що передбачені трудовим договором.

У зв'язку з цим відсутня вина відповідача у нездійсненні виплат на користь позивача, оскільки це є наслідком злочинних дій третіх осіб, що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, в тому числі і про наявність після 20 березня 2017 року обставин непереборної сили, які унеможливлюють виконання відповідачем своїх обов'язків перед позивачем.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

За період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року на підконтрольній владі України території відсутні оригінали кадрових та фінансових документів структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». За період з 01 березня 2017 року по15 березня 2017 року заробітна плата ОСОБА_1 не нарахована. Внаслідок вищезазначеного заборгованість із заробітної плати за березень 2017 року та заробітна плата за час простою відсутня.

Також відповідач зазначив, що відповідно до наказу №33/ДН-ОС від 30 липня 2018 року працівник ОСОБА_1 звільнений з 30 липня 2018 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач був відсутній без поважних причин на роботі з 18 липня 2017 року по 29 червня 2018 року включно, з 02 липня 2018 року по 06 липня 2018 року, з 09 липня 2018 року по 13 липня 2018 року, з 16 липня 2018 року по 20 липня 2018 року, та з 23 липня 2018 року по 27 липня 2018 року.

Суд першої інстанції не врахував наведені обставини та ухвалив необґрунтоване судове рішення (а.с. 192 - 200).

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав.

Рішення суду щодо відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 30 681 грн. 58 коп. сторонами не оскаржується, а тому й апеляційним судом рішення суду в цій частині не переглядається.

В судове засідання апеляційного суду сторони та їх представники не з'явились, але про дату, час та місце розгляду справи кожний з них повідомлений судовими повістками, а позивач шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 229, 230, 231, 232).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому апеляційний суд вважав можливим розглянути справу без участі скаржника і заінтересованих осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Українська залізниця» підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

Згідно з записами у трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с. 9-16):

- запис 21 - з 02 лютого 2016 року він був прийнятий на роботу до Дебальцівської дистанції колії ДП «Донецька залізниця» монтером колії 4 розряду, околоток 8 дільниці з поточного утримання колії №4, наказ №9/ос від 01 лютого 2016 року;

- запис 22 - з 03 лютого 2016 року позивач переведений монтером колії 4 розряду, околоток 9 дільниці з поточного утримання колії №4, наказ №11/ос від 02 лютого 2016 року;

- запис 23 - з 08 лютого 2016 року - переведений монтером колії 4 розряду, околоток 10 дільниці з поточного утримання колії №5, наказ №13/ос від 08 лютого 2016 року;

- запис 24 - 01 серпня 2016 року, згідно з Законом України від 23 лютого 2012 року №4442-IV та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця»;

- запис 25 - з 01 серпня 2016 року, згідно з наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303 та у відповідності до наказу №11/ос від 29 липня 2016 року Дебальцівська дистанція колії Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у виробничий підрозділ «Дебальцівська дистанція колії структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

При вирішенні справи суд посилався на наступні норми права та виходив з наступного.

Ст. 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За приписами ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві, суд першої інстанції входив з такого:

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2).

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7).

Суд першої інстанції вважав встановленим той факт, що при перебуванні позивача у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_1 належала до сплати заробітна плата за період з 01 березня 2017 р. по 12 березня 2018 року, середньоденний розмір якої становить 301 грн. 81 коп.

Розмір заборгованості позивача по заробітній платі визначений судом першої інстанції з розрахунку :

301 грн. 81 коп. х 256 робочих днів (за період 01 березня 2017 року по 12 березня 2018 року)= 77 263 грн.36 коп. Однак, враховуючи принцип диспозитивності, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в межах заявлених позовних вимог в сумі 60 000 грн.

Задовольняючи вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., суд виходив з того, що порушення законних прав позивача на оплату праці призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що й передбачено ст. 237-1 КЗпП України.

Що ж стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд дійшов висновку, що доказів звільнення позивача з роботи не надано, а тому й відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, умовою виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку має бути насамперед звільнення працівника.

Оскільки позивач не був звільнений на момент подачи позову, то вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку заявлена передчасно, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині судом відмовлено.

Однак, погодитись з рішенням суду першої інстанції не можливо, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При з'ясуванні того, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов'язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України.

Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, судом роз'яснено сторонам обов'язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин.

Між тим, на підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану роботу у період з березня 2017 року по березень 2018 року, яка йому нараховувалася, або він має заборгованість за цей період, належних доказів суду він не надав.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

На підтвердження факту виконання праці у спірний період позивач ОСОБА_1 будь-яких документів суду не надав, як і доказів того, що він взагалі виходив на роботу.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов'язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Згідно з частиною п'ятою статті 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Табелі обліку використання робочого часу за спірний період, розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати сторонами по справі до суду не надано.

Отже, доказів того, що позивач виходив на роботу, або виконував її, суду не надано, а тому відсутні підстави проводити розрахунок заборгованості за період з березня 2017 року по березень 2018 року, як і стягувати заборгованість по заробітній платі за цей період взагалі.

Приведений позивачем розрахунок заборгованості із заробітної плати, не знайшов свого підтвердження та суперечить інформації, яка міститься в Індивідуальних відомостях про застраховану особу Пенсійного Фонду України та відомостях з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків.

З наданої Індивідуальної відомості про застраховану особу позивача форми ОК-5 (дата формування виписки 22 червня 2018 року) вбачається, що в березні 2017 року позивачу виплачена заробітна плата в сумі 7 282,24 грн., що перевищує суму наведену позивачем. Проте, нарахування зарплати та страхові внески за період з квітня 2017 року страхувальником не сплачені (зазначено в правій частині колонки «НІ»), а позивач, в свою чергу, не надав суду належних доказів та правових підстав виплати йому заробітної плати у спірний період. Таким чином, апеляційний суд вважає, що довідка Форми ОК - 5, не містить інформації про суми заробітку для нарахування пенсії та про сплату страхових внесків за період, у якому, як зазначає позивач, йому не була виплачена заробітна плата. Таким чином, ним не надано належного доказу на підтвердження правових підстав щодо нарахування йому заробітної плати та наявності заборгованості перед ним.

Відповідач взагалі заперечує факт виконання позивачем роботи на підприємстві у спірний період. Перевірити дану обставину не виявляється можливим через відсутність контролю з боку адміністрації підприємства за виходами на роботу працівників на непідконтрольній території або відпрацюваннями у вказаний період.

В матеріалах справи відсутні довідки про заборгованість з заробітної плати позивача за період з 01 березня 2017 року по 12 березня 2018 року та розрахунки його заробітної плати (табуляграми), накази або розпорядження роботодавця.

Також, апеляційний суд зазначає, що згідно наказу відповідача № 33/ДН-ос від 30 липня 2018 року з 30 липня 2018 року позивача звільнено з роботи за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України: через відсутність без поважних причин на роботі з 18 липня 2017 року (а.с. 201 - 203, 204, 205).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що позивач не довів наявність заборгованості з виплати заробітної плати за період за період з 01 березня 2017 року по 12 березня 2018 року, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

У зв'язку з недоведеністю позивачем порушення його прав відповідачем, то й відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Отже, оскільки апеляційний суд дійшов до переконання про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної, у зв'язку з недоведеністю позивачем порушення його прав відповідачем, то рішення суду у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі і відшкодування моральної шкоди. Таким чином, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню.

Окрім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України слід скасувати рішення і щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2018 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди і розподілу судових витрат скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі і відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 09 квітня 2019 року.

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.