Справа № 538/1863/16-ц
Провадження № 2/538/4/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 квітня 2019 року Лохвицький районний суд Полтавської області

У складі: головуючого-судді Бондарь В.А.

за участю секретаря

судового засідання Горілей Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лохвиця цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ спільного майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася в Лохвицький районний суд Полтавської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ спільного майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з відповідачем ОСОБА_3 стала проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2003 року. Із зазначеного часу вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. При підборі житла для спільного проживання вони вирішили придбати за спільні сумісні кошти Ѕ частину будинку АДРЕСА_1, що і зробили, проте, як з'ясувалось у даний час, замість угоди купівлі-продажу вказаної частини будинку був укладений договір дарування. 17 грудня 2003 року вона зареєструвалась у придбаній частині будинку за постійним місцем проживання. ОСОБА_3 залишався бути зареєстрованим в м. Ромни, Сумської області. Інша Ѕ частина вказаного будинку належала ОСОБА_6, який мав похилий вік, потребував стороннього догляду. Оскільки вона та ОСОБА_3 були зацікавлені у набутті права власності і на належну ОСОБА_6 частину будинку, то вони домовились з ним про укладення договору довічного утримання, за умовами якого вона та ОСОБА_3 надаватимуть ОСОБА_6 догляд та утримання довічно, а він передає їм у власність належну йому Ѕ частину житлового будинку. Оскільки на ОСОБА_3 вже була оформлена Ѕ частина будинку, то договір довічного утримання з ОСОБА_6 був укладений також на ім'я ОСОБА_3 З часу придбання 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 вона та ОСОБА_3 планували побудувати замість придбаної старої частини будинку новий будинок. Рішенням виконавчого комітету Лохвицької міської ради від 18.02.2005 року № 60 «Про розгляд заяви ОСОБА_3 про надання дозволу на перебудову частини будинку» було задоволено прохання ОСОБА_3 та надано дозвіл на перебудову Ѕ частини будинку у АДРЕСА_1, зобов'язано його виготовити проектну документацію на зазначену перебудову будинку. На підставі вказаного рішення виконкому був виготовлений проект забудови земельної ділянки. На підставі виданих дозволів на перебудову вони знесли Ѕ частину придбаного будинку та побудували на її місці новий двоповерховий будинок. У зв'язку із переходом до них права власності і на іншу Ѕ частину будинку, яка належала ОСОБА_6, ця частина будинку в ході будівництва нового будинку була знесена. 13 березня 2007 року вона зареєструвалась в новозбудованій частині будинку. У лютому 2009 року будівництво нового будинку було ними повністю завершено, будинок зданий в експлуатацію за актом готовності об'єкта до експлуатації. 18 лютого 2009 року ОСОБА_3 також зареєструвався за місцем проживання в новому будинку. 23 листопада 2009 року Інспекцією ДАБК у Полтавській області було видане свідоцтво № НОМЕР_1 про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил. 23 грудня 2009 року виконавчим комітетом Лохвицької міської ради на ім'я ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, частка 1/1. Крім цього, під час фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_3 за спільні сумісні кошти у 2011 році придбали автомобіль Chevrolet Aveo, 2006 року, державний номер НОМЕР_2, колір синій, який як і будинок був зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 А також за час проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу вона разом із відповідачем придбали рухоме майно: холодильник «LG», газову плиту 4-камфорочна, душеву кабіну вмонтовану, м'яку частину (диван, 2 крісла, 2 пуфика), електрочайник. Окрім цього, вона за власні кошти до фактичних шлюбних відносин з відповідачем придбала наступне майно: обідній стіл, 4 стільці, диван, розкладне крісло, гардероб, телевізор кольоровий «Philips», магнітофон "Sony", килимове покриття темно-червоного кольору 3x4, два настінних килими бежево-коричневих 3x4 та бордовий 2x1,5.

У травні 2016 року фактичні шлюбні відносини між нею та ОСОБА_3 припинені.

Після припинення таких відносин вони не можуть дійти добровільної згоди щодо поділу майна, набутого за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Крім цього, вона зазначає, що після її звернення до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'ю та поділ спільного майна, відповідач ОСОБА_3, переслідуючи мету унеможливлення поділу спірного майна, переоформив за договором купівлі-продажу спірний будинок на свого племінника - ОСОБА_4, який посвідчено 05.09.2017 року приватним нотріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_7

Враховуючи зазначені обставини позивач просить, встановити факт її та ОСОБА_3 проживання однією сім'єю без шлюбу в період з травня 2003 року до травня 2016 року. Визнати нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, та автомобіль Chevrolet Aveo, 2006 року, державний номер НОМЕР_2, колір синій, її, ОСОБА_2, та ОСОБА_3 об'єктами спільної сумісної власності. Виділити їй в натурі та визнати за нею право власності на Ѕ частину нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, припинивши право власності ОСОБА_3 на вказану частину нерухомого майна. Іншу частину нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, виділити в натурі у власність ОСОБА_3. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який посвідчено 05.09.2017 року приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_7 Виділити в натурі у власність ОСОБА_3 автомобіль Chevrolet Aveо, 2006 року, державний номер НОМЕР_2, колір синій, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію вартості її Ѕ частки в сумі 50081, 84 грн. Виділити в її особисту приватну власність наступне майно: котел газовий «Беретта» 5000 грн., кухонну стінку вмонтовану 4500 грн., пральну машинку «LG» 4000 грн., всього на суму 13500 грн. В особисту приватну власність ОСОБА_3 виділити інше рухоме майно, а саме: холодильник «LG» 3000 грн., газову плиту 4-камфорочна 1500 грн., душеву кабіну вмонтовану 4000 грн., м'яку частину (диван, 2 крісла, 2 пуфика) 5000 грн., електрочайник 200 грн., всього на суму 13700 грн. Визнати за нею, право особистої приватної власності на наступне майно: обідній стіл, 4 стільці 1000 грн., диван 1000 грн., розкладне крісло 500 грн., гардероб 600 грн., телевізор кольоровий «Philips» 1200 грн., магнітофон "Sony" 300 грн., килимове покриття темно-червоного кольору 3x4 400 грн., два настінних килими бежево-коричневих 3x4 та бордовий 2x1,5 600 грн., всього на суму 5600 грн.

Стягнути з відповідачів на її користь судові витрати, пов"язані з розглядом справи.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити, також просили суд залишити без розгляду позовну вимогу в частині виділення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_4 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали заперечення проти позову, в якому зазначили, що твердження позивача щодо позовних вимог не відповідають дійсності із-за того, що ніяких фактичних шлюбних відносин у ОСОБА_3 з позивачем не було оскільки вони проживала окремо, нарізно готували їжу, вели побутове життя. Позивач при побудові будинку взагалі не була присутня і ніякої участі не приймала, однією сім"єю вони не проживали. Спільного господарства, побуту вони не вели, ніяких прав та обов"язків між собою не виконували, майно набуте взагалі до її появи за власні заощадження ОСОБА_3, ніякої праці з боку позивача з метою задоволення потреб сім"ї не було, спільних коштів не було. Поскільки вони не проживали в фактичних шлюбних стосунках і усвідомлюючи те, що їх взагалі ніколи не буде, то ОСОБА_3 вирішив усиновити ОСОБА_8, так як вважає, що він не винен в деспотичності своєї матері. ОСОБА_3 проживав в зареєстрованому шлюбі з дружиною, а про те, що йому було подарено пів будинку позивачу стало відомо лише після викрадення документів на будинок. Позивач на той час проживала і працювала в м. Ромни, Сумської області. З жовтня 2002 року він проживав на квартирі у ОСОБА_6, разом готували їжу, він допомагав йому у побуті, він за власні кошти провів каналізацію, зробив туалетну кімнату, відремонтував опалення, а ОСОБА_6 прийняв рішення зробити на нього заповіт на цю частину будинку, яка стояла перед вже збудованим ним новим будинком. Про заключення договору довічного утримання мова взагалі не велась. Питання фактичних шлюбних відносин ніколи не обговорювалось раніше, так як позивачу про їх відсутність давно відомо, власний будинок ним було продано, щоб погасити борги, а продано племіннику, тому що він заборгував йому 7 000 доларів США. Згоди позивача на його продаж не требувалось, так як вона ніякого відношення до його будівництва не мала. Автомобіль Chevrolet Aveo, 2006 року, державний номер НОМЕР_2 він придбав за власні кошти, продавши власний автомобіль Форд, ніякого відношення позивач до придбання автомобіля не мала. Все перераховане позивачем майно придбане ОСОБА_3 за власні заощадження.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується опублікованим на офіційному веб-сайті судової влади України оголошенням про його виклик до суду.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника, покази свідків, дослідивши та давши оцінку доказам по справі суд прийшов до наступного.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності з ч.1 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами п.4 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зазначено, що із прийняттям Сімейного кодексу України законодавець закріпив рівні права чоловіка та жінки, які проживають у незареєстрованому шлюбі, зокрема на придбане майно в період цього шлюбу, а в ЦК право на спадщину. До заяви про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із подружжя, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що подружжя вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За положеннями частини другої статті 21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

В обгрунтування позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю позивач зазначила, що з відповідачем ОСОБА_3 стала проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2003 року. Із зазначеного часу вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. При підборі житла для спільного проживання вони вирішили придбати за спільні сумісні кошти Ѕ частину будинку АДРЕСА_1. 17 грудня 2003 року позивач зареєструвалась у придбаній частині будинку за постійним місцем проживання. ОСОБА_3 залишався бути зареєстрованим в м. Ромни, Сумської області. Інша Ѕ частина вказаного будинку належала ОСОБА_6, який мав похилий вік, потребував стороннього догляду. Оскільки вона та ОСОБА_3 були зацікавлені у набутті права власності і на належну ОСОБА_6 частину будинку, то вони домовились з ним про укладення договору довічного утримання, за умовами якого вони надаватимуть ОСОБА_6 догляд та утримання довічно, а він передає їм у власність належну йому Ѕ частину житлового будинку.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Лохвицької міської ради від 18.02.2005 року № 60 «Про розгляд заяви ОСОБА_3 про надання дозволу на перебудову частини будинку» було задоволено прохання ОСОБА_3 та надано дозвіл на перебудову Ѕ частини будинку у АДРЕСА_1, зобов'язано його виготовити проектну документацію на зазначену перебудову будинку. На підставі вказаного рішення виконкому був виготовлений проект забудови земельної ділянки ( т.1, а.с.6-7).

На підставі виданих дозволів на перебудову сторони знесли Ѕ частину придбаного будинку та побудували на її місці новий двоповерховий будинок. У зв'язку із переходом до них права власності і на іншу Ѕ частину будинку, яка належала ОСОБА_6, ця частина будинку в ході будівництва нового будинку була знесена. 13 березня 2007 року позивач зареєструвалась в новозбудованій частині будинку. У лютому 2009 року будівництво нового будинку було ними повністю завершено, будинок зданий в експлуатацію за актом готовності об'єкта до експлуатації. 18 лютого 2009 року ОСОБА_3 також зареєструвався за місцем проживання в новому будинку. 23 листопада 2009 року Інспекцією ДАБК у Полтавській області було видане свідоцтво № НОМЕР_1 про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил ( т.1, а.с. 11). 23 грудня 2009 року виконавчим комітетом Лохвицької міської ради на ім'я ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, частка 1/1 ( т.1, а.с. 18). Крім цього, під час фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_3 за спільні сумісні кошти у 2011 році придбали автомобіль Chevrolet Aveo, 2006 року, державний номер НОМЕР_2, колір синій, який як і будинок був зареєстрований на ім'я ОСОБА_3

Представник відповідача категорично заперечує проти позовних вимог, вказує, що відповідач ОСОБА_3 ніколи не перебував з ОСОБА_2 в шлюбних стосунках, ніколи не було спільного побуту та спільного бюджету. Жодного відношення до будівництва будинку позивач не має, однією сім'єю вони ніколи не проживали. З приводу придбання автомобіля ОСОБА_3 зазначив, що в нього був автомобіль Форд, який він продав і купив Шевроле, тому до придбання автомобілю ОСОБА_2 також жодного відношення не має. Автомобіль було ним продано за 3000 доларів близько двох місяців тому. Будинок ОСОБА_3 продав своєму племіннику через те, що для свого сина придбав мікроавтобус, на який позичав у багатьох людей гроші, саму велику суму позичав саме у племінника, а тому продав йому будинок за 45000 гривень, до того ж був винен йому 7000 доларів. На момент продажу будинку ОСОБА_4 не було нічого відомо про те, що справа про поділ майна знаходиться в суді.

Проте, факт проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_3 підтверджується рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 20.01.2011 року, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_9 про визнання батьківства задоволено в повному обсязі. У рішенні є посилання позивача ОСОБА_3 на позовні вимоги, в яких вказує на те, що він з 2003 року співмешкає із ОСОБА_2, без реєстрації шлюбу в органах РАЦС, проживають однією родиною, ведуть спільне господарство, тобто підтримують фактичні шлюбні відносини. ОСОБА_3 вказує, що підтримував з ОСОБА_2 інтимні відносини із січня 1989 року. На той час ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9, який було розірвано 31.10.2001 року. 29.05.1990 року ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_8 В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 стало відомо про те, що він являється батьком вказаної дитини зі слів ОСОБА_2 у листопаді 2010 року ( т.1, а.с.5).

Суд зазначає, що сторонами цей факт не заперечувався.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно довідки виданої Лохвицькою міською радою Полтавської області № 2560 від 05.09.2017 року, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_10 ( т.1, а.с.124).

Як вбачається з Домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у АДРЕСА_1, за даною адресою зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_10 ( т.1, а.с.21-25).

В якості доказів на підтвердження зазначених обставин позивач надала розрахункові книжки за користування природним газом за 2005-2011 роки, за якими позивач сплачувала дані послуги, розрахункові книжки видані користувачу ОСОБА_2, адреса: АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_12, допитана в судовому засіданні, пояснила, що є сусідкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Познайомилась вона з цією родиною в 2003 році, коли вони домовлялись із синами сусіда ОСОБА_6 про догляд їхнього батька. Це була цілком нормальна родина, деякий час з ними жила і матір ОСОБА_2. Будинок вони будували разом, вона дуже добре пам'ятає, як ОСОБА_2 після операції носила відра з цементом. Фундамент будинку закладався на ювілей ОСОБА_3, коли йому виповнювалось 50 років, а саме 7 червня 2003 року. Ця родина проживала разом із сином, який дуже схожий на свого батька ззовні, хлопчик звертався до ОСОБА_3 «батько», а ОСОБА_3 називав його «сином». В травні 2017 року у сусідів відбувся скандал. ОСОБА_4 виганяв ОСОБА_2 з будинку, на її зауваження щодо того, що справа про поділ майна перебуває у суді кричав, що «він і є народним судом». Там знаходився і ОСОБА_3, і всі дуже добре чули, що справа перебуває у суді.

Свідок ОСОБА_15, допитана в судовому засіданні, пояснила, що є сусідкою сторін по справі, більше спілкувалася з ОСОБА_3, він робив ремонт у її хаті. Вона 36 років живе на цій вулиці, з першого дня появи нових сусідів бачила ОСОБА_2. Вони доглядали ОСОБА_6, разом будували будинок. Ця сім'я жила тихо, мирно, сімейно. Але приблизно рік тому почалися конфлікти. Вона бачила і чула як ОСОБА_4 виганяв ОСОБА_2 з будинку і кричав, що він є народним суддею. Про те, що справа про поділ майна знаходиться в суді знала вся вулиця.

Свідок ОСОБА_3, допитаний в судовому засіданні, пояснив, що ОСОБА_3 є його батьком, в 2003 році вони переїхали в м. Лохвицю, проживали в старому будинку в діда, десь через 1,5-2 роки мати з батьком почали будувати будинок. Будинок будували разом мати з батьком, він допомагав чим міг, бо був малим. До переїзду батько проживав в Ромнах. В травні минулого року мати з батьком посварилися, викликали міліцію, прийшов ОСОБА_4 і кричав, що він "народний суддя", при міліції мати сказала, що справа є в суді. З батьком спілкувався приблизно пів року тому. З будинку батько нічого не брав. З матір"ю проживають в даному будинку по даний час.

Свідок ОСОБА_2, допитана в судовому засіданні, пояснила, що є сусідкою ОСОБА_2 і ОСОБА_3, вони прожили 14 років разом, їх усі сприймали як чоловіка та дружину. Вони доглядали ОСОБА_6, там була спочатку стара хата. Поминки ОСОБА_6 вони проводили вже у новому будинку.

Факт проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2003 року по травень 2016 року підтверджено в судовому засіданні свідками ОСОБА_12, ОСОБА_2, ОСОБА_15, ОСОБА_3, які підтвердили, що позивач проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з травня 2003 року по травень 2016 року. Вони вели спільне господарство, мали спільний побут, бюджет та інші права і обов'язки між собою, притаманні подружжю. Спільною працею будували будинок та робили в ньому ремонт.

Свідок ОСОБА_2, допитана в судовому засіданні, пояснила, що є рідною сестрою ОСОБА_3. Їй відомо, що брат будував будинок, вона допомагала чим могла. Будинок брат придбавав разом зі своєю дружиною ОСОБА_5, в 2003 році новий будинок був вже побудований. В 2005 році приїхала ОСОБА_2 як хазяйка, хоча її ніхто не звав, будинок на той час вже був побудований. Останнім часом вона рідко приходила до брата в гості через ОСОБА_2, яка відразу починала скаржитися на брата, що той не дає їй грошей. Брат дуже часто ночував і у неї, і у інших родичів, оскільки побоювався ОСОБА_2, закривався від неї на замок, але вона одного разу вибила двері, вкрала братові документи, хоча йому через декілька днів потрібно було їхати до Швейцарії. На будівництві ОСОБА_2 не бачила, коли будинок будувався ОСОБА_2 працювала в Ромнах, а коли вона приїхала вже і дах був в будинку зроблений. Будівництво нової хати завершилось в 2003 році, вона так добре пам'ятає цей рік тому, що в цей рік померла їхня матір. Їй невідомо чи жили її брат та ОСОБА_2 як чоловік та жінка, але у брата є син від ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_2, допитана в судовому засіданні, пояснила, що ОСОБА_3 є її дядьком, а ОСОБА_4 її двоюрідний брат. Їй відомо, що дядько з першою дружиною придбали ділянку. Потім з'явилась ОСОБА_2, інколи привозила і готувала їжу, але грошей в будівництво не вкладала. Будинок належить дядькові, з ОСОБА_2 вони не вжилися разом. Одного дня їй зателефонував дядя, сказав, що ОСОБА_2 вибила двері і вкрала його документи. Документи потім при працівниках міліції вона повернула. Дядя боявся жити разом з ОСОБА_2, розповідав, що його труїли. Брат ОСОБА_4 розповідав, що позичав дядькові гроші, а дядько йому запропонував придбати його будинок. ОСОБА_2 і ОСОБА_4 проживали разом, але придбавав він будинок з першою дружиною, ОСОБА_2 з'явилась вже коли робили дах. А потім і матір свою привезла, яку доглядала, як і ОСОБА_6, який потім відписав свою хату. На час будівництва ОСОБА_2 робила в Ромнах. Коли переїхав хлопчик точно не пам'ятає, але 10-11 класи він закінчував в Лохвиці. Таня з'явилась приблизно в 2004-2005 роках. Її дядя зараз живе по людях, інколи у неї, інколи у інших родичів.

Свідок ОСОБА_20, допитаний в судовому засіданні, пояснив, що є сусідом ОСОБА_3 та ОСОБА_2, знає цей будинок та його господарів, купили спочатку пів хати, там жив дідусь, якого доглядала ОСОБА_2, разом вони проживали та будували будинок довго, брали в нього плиту десь в період 2003-2004 роках. ОСОБА_2 проживає в будинку і зараз, років 5 тому, вони щось святкували, чули вся вулиця. Живуть вони як чоловік та дружина, чи були розписані не знає, на чиї кошти будувався будинок не знає. Конфлікти почались в 2017 році.

Покази ж свідків ОСОБА_18., ОСОБА_19., ОСОБА_20 допитаних в судовому засіданні за клопотанням відповідача, суд оцінює критично, так як вони суперечать зібраним та наявним в матеріалах справи доказам.

Зміст позовних вимог позивача свідчить про те, що встановлення факту проживання позивача однією сім'єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу зумовлено необхідністю визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час їх спільного проживання та його поділу.

На підставі досліджених доказів наданих в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мають спільну дитину, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет, побут та інші права і обов'язки між собою, притаманні подружжю, спільною працею будували будинок за їх спільні сумісні кошти та придбали майно, а тому, наведене свідчить, що з травня 2003 року по травень 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були усталені відносини, що притаманні сім'ї. За таких обставин, суд вважає доведеним факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з травня 2003 року по травень 2016 року.

Підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя є шлюб (ч.1 ст.36 СК України).

Разом з тим, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя».

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім'єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс1, а також Верховним судом в складі Касаційного цивільного Суду в постанові від 21 лютого 2019 року (справа № 522/4152/15-ц провадження № 61-24264св18), від 13 лютого 2019 року (справа № 347/1292/16-ц провадження № 61-12252св18) від 30 січня 2019 року (справа № 360/2244/15-ц, провадження № 61-18548св18).

Відповідно до ст. 263 ч. 4 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу на час будівництва будинку та придбання автомобіля, які є предметом спору, суд приходить до висновку, що дане майно відноситься до їх спільної сумісної власності, а тому необхідно визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 та автомобіль Chevrolet Aveo, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, синього кольору, спільним сумісним майном набутого за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Щодо позовної вимоги про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна набутого за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу права власності, суд зазначає наступне.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016 року по справі № 6-2253цс15, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

З роз'яснень п. 23 Постанови Пленуму ВС України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно Висновку № 1945/1946 від 04.04.2018 року комплексної судової будівельно-технічної та автотоварознавчої експертизи по цивільній справі № 538/1863/16-ц встановлено, що відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити на дві рівні частини ( по 1/2 кожному із співвласників) нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літ."А-2", погребу літ."Б", літньої кухні-сараю літ. "В", огорожі № 1, 3, 4, вигрібної ями № 2, технічно неможливо.

Виходячи з планування, розмірів приміщень будинку, його конструктивних елементів та технічного стану, згідно часток співвласників (1/2 та 1/2) на розгляд суду представляється можливим запропонувати три варіанти розподілу будинку та господарських будівель і споруд з відступом від часток співвласників при умові здійснення прибудови до житлового будинку, в якій влаштувати сходи.

В дослідницькій частині висновку зазначено, як перерозподіляться ідеальні частки співвласників, визначені вартість і розміри кожної з частин, розрахована грошова компенсація, що виплачується співвласникові, ідеальна частка якого зменшилась та зазначено, які переобладнання необхідно провести в зв"язку з розподілом будинку, господарських будівель та споруд по 1/2 частині.

Визначити ринкову вартість автомобіля "Chevrolet Aveo", 2006 року випуску, не представляється можливим по причинам вказаних в дослідницькій частині висновку ( т.1, а.с.212-247).

Пунктом 30 вказаної вище Постанови передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки № 12-Т від 07.02.2017 року, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано станом на 29.12.2012 року в КП «Лубенське МБТІ» в книзі № 1 під реєстром № 188 за ОСОБА_3, 1/1 частки, згідно Свідоцтва про право власності на житло видане виконавчим комітетом Лохвицької міської ради 23.12.2009 року. Вулиця Радянська перейменована на вулицю Сенчанську згідно Розпорядження Лохвицького міського голови від 19.02.2016 року № 33 ( т.1, а.с.79-80).

Як стверджує позивач, під час фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_3 за спільні сумісні кошти у 2011 році вони придбали автомобіль Chevrolet Aveo, 2006 року, державний номер НОМЕР_2, колір синій, який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_3, на даний час автомобіль відповідачем відчужений.

Згідно відповіді Територіального сервісного центру № 1905 від 18.10.2017 року, встановлено, що станом на 18.10.2017 року автомобіль Chevrolet Aveo, 2006 року, державний номер НОМЕР_2 належить ОСОБА_21, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканцю АДРЕСА_2 ( а.с.156).

Згідно відомостей Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 01.08.2018 року, встановлено, що середньоринкова вартість транспортного засобу (марки Chevrolet модель Aveo, 2006 року, пробіг 150000) для цілей оподаткування операцій з продажу або обміну об'єктів рухомого майна відповідно до п.173.1 ст.173 Податкового кодексу України з урахуванням вимог Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою КМУ № 403 від 10.04.2013 року зі змінами, становить 100 163, 68 грн. ( а.с.42, т. 2 ).

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16.

Враховуючи, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін, цінним майном, а відповідач розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, а тому позивач має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу.

З огляду на досліджені у судовому засіданні докази, а також враховуючи покази свідків, суд оцінює посилання відповідача критично, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження самостійного будівництва відповідачем даного будинку та придбання автомобіля за власні кошти, ним суду не надано.

Згідно довідки Комунального закладу Сумської обласної ради "Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни" № 01-55/5104 від 26.10.2017 року, вбачається, що позивач працювала в Комунальному закладі Сумської обласної ради "Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни" на посаді молодшої медичної сестри буфетниці (санітарки-буфетниці) з 25.06.1985 року (наказ № 92 від 25.06.1985 року) та на посаді молодшої медичної сестри палатної (санітарки-палатної) з 01.08.1989 року (наказ № 90 від 31.07.1989 року) по 27.01.2004 року (наказ № 9 від 26.01.2004 року), а відтак посилання відповідача на неможливість фінансової участі позивача у будівництві будинку є такими, що не відповідають встановленим фактичним обставинам у справі (т. 2, а.с.62).

При вирішенні вимоги щодо поділу майна сторін у праві спільної сумісної власності на будинок та автомобіль, суд враховує, що відповідачем у відповідності до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не представлено суду жодних доказів та належних обґрунтувань, які б у відповідності до ст. 70 Сімейного кодексу України давали підстави для відмови у визнанні за позивачем права власності на 1/2 частину спірного будинку та автомобіля, відступлення від засад рівності часток подружжя у спірному майні, а також, що внесок відповідача у будівництві будинка та придбання автомобіля за особисті кошти був більшим або повністю сплаченим за його кошти.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В зв'язку з вищезазначеним, враховуючи що спірний будинок та автомобіль набуті за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2003 року по травень 2016 рік, та є об'єктами спільної сумісної власності сторін,а також, те, що автомобіль відповідачем був відчужений, аналізуючи надані сторонами спору докази, які дозволяють суду зробити висновок про те, що позовні вимоги позивача про поділ спільного майна підлягають до задоволення шляхом визнання в порядку поділу спільного сумісного майна набутого за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами - А-2 загальною площею 102,1 м?, житловою площею 62,5 м?, Б - погріб з шийкою, В - літня кухня-сарай, № 1 - огорожа, № 2 - яма вигрібна, № 3 - огорожа, № 4 - огорожа, розташованого по АДРЕСА_1 та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість Ѕ частини автомобіля Chevrolet Aveo, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, синього кольору у розмірі 50 081 грн. 84 коп.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений Договір купівлі-продажу житлового будинку А-2, загальною площею 102,1 м?, житловою площею 62,5 м?, з допоміжними господарчими будівлями: Б - погріб з шийкою, В - літня кухня-сарай, № 2 - яма вигрібна, № 3 - огорожа, № 4 - огорожа, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого 05.09.2017 року приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_7 (т.1, а.с. 114-117).

Як зазначила в судовому засіданні позивач, після її звернення до суду 23.12.2016 року з позовом про встановлення факту проживання однією сім'ю та поділ спільного майна, відповідач ОСОБА_3, переслідуючи мету унеможливлення поділу спірного майна, переоформив 05.09.2017 року за договором купівлі-продажу спірний будинок на свого племінника ОСОБА_4

За змістом п. 4 договору купівлі-продажу нерухомого майна, а також в заяві на ім'я нотаріуса ОСОБА_3 свідчить, що судового спору щодо нерухомого майна, а також прав третіх осіб на нерухоме майно не має.

В той же час, на момент укладення договору купівлі- продажу відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було достовірно відомо про розгляд судом цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'ю, поділ спільного майна, що підтверджується заявою відповідача ОСОБА_3 від 29.08.2017 року про неявку його в судове засідання та показами свідків ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_3 (т.1, а.с. 43 ).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 пояснив, що спірний будинок придбав у дядька ОСОБА_3 за 45000 грн., оскільки останньому потрібні були гроші. Також пояснив, що, не знав про те, що в суді є справа за позовом позивача про визнання права власності на частину спірного будинку.

Суд критично оцінює твердження відповідачів щодо їх необізнаності про наявний судовий спір, оскільки ухвалою Лохвицького районного суду від 08.11.2017 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування реєстрації за місцем проживання та зобов"язання звільнення житлового приміщення, так як 19.10.2017 року розгляд справи було розпочато по суті, про дату та час судового засідання відповідач ОСОБА_3 був повідомлений належним чином, другий відповідач ОСОБА_4 був присутній в судовому засіданні ( т.1, а.с.177).

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін. актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття

зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3, відчужуючи зареєстроване за ним на праві власності нерухоме майно своєму племіннику ОСОБА_4, був обізнаний про судовий спір щодо права власності на нерухоме майно, яке продавалось. З цим був також обізнаний і ОСОБА_4

Отже, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, перебуваючи в родинних відносинах, передбачали негативні наслідки для ОСОБА_3 у випадку визнання за позивачем права власності на 1/2 частину зареєстрованого за ОСОБА_3 нерухомого майна за рішенням суду.

Таким чином, спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами. При цьому, вони діяли приховуючи свої справжні наміри на приховування цього майна від його поділу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом фіктивного переходу права власності на це майно до близького родича, тобто не з метою реального настання правових наслідків, обумовлених спірним договором купівлі-продажу. Будь-які дії щодо передачі чи прийняття майна сторонами вчинені не були.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який посвідчено 05.09.2017 року приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_7 підлягає визнанню недійсним.

Щодо позовних вимог про виділення в особисту приватну власність ОСОБА_2 наступного майна: котел газовий «Беретта» 5000 грн., кухонну стінку вмонтовану 4500 грн., пральну машинку «LG» 4000 грн., всього на суму 13500 грн.; про виділення в особисту приватну власність ОСОБА_3 іншого рухомого майна, а саме: холодильник «LG» 3000 грн., газову плиту 4-камфорочна 1500 грн., душеву кабіну вмонтовану 4000 грн., м'яку частину (диван, 2 крісла, 2 пуфика) 5000 грн., електрочайник 200 грн., всього на суму 13700 грн. Визнання за нею, права особистої приватної власності на наступне майно: обідній стіл, 4 стільці 1000 грн., диван 1000 грн., розкладне крісло 500 грн., гардероб 600 грн., телевізор кольоровий «Philips» 1200 грн., магнітофон "Sony" 300 грн., килимове покриття темно-червоного кольору 3x4 400 грн., два настінних килими бежево-коричневих 3x4 та бордовий 2x1,5 600 грн., всього на суму 5600 грн., суд зазаначає наступне.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалася на те, що за час проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу вона разом із відповідачем придбали рухоме майно: холодильник «LG» 3000 грн., газову плиту 4-камфорочна 1500 грн., душеву кабіну вмонтовану 4000 грн., м'яку частину (диван, 2 крісла, 2 пуфика) 5000 грн., електрочайник 200 грн., на яке відповідач заперечує її право власності на частину майна.

Окрім цього, позивач за власні кошти до фактичних шлюбних відносин з відповідачем придбала наступне майно: обідній стіл, 4 стільці 1000 грн., диван 1000 грн., розкладне крісло 500 грн., гардероб 600 грн., телевізор кольоровий «Philips» 1200 грн., магнітофон "Sony" 300 грн., килимове покриття темно-червоного кольору 3x4 400 грн., два настінних килими бежево-коричневих 3x4 та бордовий 2x1,5 600 грн., яке вона просить визнати особистою власністю.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п. п.23, 24 постанови ПленумуВерховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї.

За положеннями пункту 3 частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 76-78, 82, 229 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Все рухоме майно, придбане у період проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та до фактичних шлюбних відносин з відповідачем, заявлене позивачем, суд не знаходить підстав виділяти його в особисту приватну власність позивача і відповідача, оскільки вартість майна позивачем не доведена, належних доказів щодо джерела і часу придбання майна суду не надано, взагалі наявність вищезазначеного майна не підтверджено ні письмовими доказами, ні показами свідків.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виділення в особисту приватну власність майна позивача та відповідача, визнання за позивачем права особистої приватної власності на майно, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки позивачем не доведено джерела придбання та вартість майна, що є предметом спору, що є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги.

В судовому засіданні представник позивача заявив усне клопотання про залишення без розгляду позовної вимоги в частині виділення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1.

За вищевикладених обставин суд вважає, що відповідно до вимог ст. 257 ЦПК України позовна вимога підлягає залишенню без розгляду у зв'язку з заявленим клопотанням представника позивача про залишення позовної вимоги без розгляду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки, відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє часткове підтвердження у судовому засіданні, позивачем надано належні та допустимі докази, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ спільного майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна слід задовольнити частково.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат зі сплати судового збору та витрат за проведення експертизи в сумі 12979 грн. 72 коп., тому оскільки позовні вимоги суд задовольняє частково, то з відповідачів на користь позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню понесені судові витрати у розмірі 12979 грн. 72 коп.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивач протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду надасть докази, на підставі яких суд зможе встановити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст, 21, 36, 57, 60, 61, 63, 65, 70, 74 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 6, 203, 202, 215, 234, 328, 368, 392, 628, 655 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 1-4, 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-265, 315, 354, 355 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ спільного майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2003 року по травень 2016 рік.

Визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 та автомобіль Chevrolet Aveo, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, синього кольору спільним сумісним майном набутого за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати в порядку поділу спільного сумісного майна набутого за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами - А-2 загальною площею 102,1 м?, житловою площею 62,5 м?, Б - погріб з шийкою, В - літня кухня-сарай, № 1 - огорожа, № 2 - яма вигрібна, № 3 - огорожа, № 4 - огорожа, розташованого по АДРЕСА_1.

Залишити без розгляду позовні вимоги в частині виділення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1.

Залишити вказане майно у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість Ѕ частини автомобіля Chevrolet Aveo, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, синього кольору у розмірі 50081 грн. 84 коп.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами - А-2 загальною площею 102,1 м?, житловою площею 62,5 м?, Б - погріб з шийкою, В - літня кухня-сарай, № 1 - огорожа, № 2 - яма вигрібна, № 3 - огорожа, № 4 - огорожа, розташованого по АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 05.09.2017 року приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_7

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 солідарно з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 та ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 понесені судові витрати у розмірі 12979 грн. 72 коп.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 355 ЦПК України подається безпосередньо до Апеляційного суду Полтавської області.

Головуючий: В.А. Бондарь