ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/401/18Головуючий у 1-й інстанції Яковець Н.В.
Провадження № 22-ц/817/336/19 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

за участю представника апелянта - Ткаченко О.Ю .,

представника відповідача - Суп М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 608/401/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2018 року, ухваленого суддею Яковець Н.В., повний текст якого складено 06 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Чемеровецької районної державної адміністрації Хмельницької області про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Чортківського районного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала те, що з 25 червня 2011 року по 12 жовтня 2015 року з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого народилася одна дитина - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючи з 2014 року відповідач уникає участі у вихованні і зустрічах з дитиною, близько двох років не приїжджає до дитини, її життям не цікавиться. Дитина його зовсім не знає. Також відповідач намагався викрасти сина, що спричинило дитині сильну душевну травму. При дитині відповідач постійно принижував та наносив тілесні ушкодження позивачці. Батько не знає та не цікавиться здоров`ям сина, який часто хворіє перинотальним ураженням ЦНС, не піклується про дитину, а тому заслуговує на позбавлення його батьківських прав. Також, просила суд стягнути з відповідача всі понесені нею судові витрати.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

14 лютого 2019 року представник позивачки ОСОБА_4 - адвокат Ткаченко Ю.О. подав на вказане рішення суду апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками, а тому суд мав достатньо підстав для позбавлення його батьківських прав.

Крім того, відповідачем не було доведено, що ним вчинялись будь-які активні дії на підтвердження своїх намірів приймати участь в житті дитини, активна дієва позиція відповідача відсутня.

Разом з тим, суд першої інстанції знехтував захистом найкращих інтересів дитини та не звернув увагу на винну поведінку відповідача.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2018 року, постановити рішення, яким позов задоволити.

В квітні 2019 року представник відповідача ОСОБА_6 . - адвокат Суп М.Б. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивачка перешкоджала відповідачу у побаченнях та спілкуванні з сином, чим ухилялась від виконання розпорядження голови Чемеровецької районної державної адміністрації від 30 грудня 2016 року за № 424/2016-р. «Про участь батька у вихованні дитини», а відтак самостійно створювала умови, які позбавляли батька брати участь у вихованні дитини, що не відповідає інтересам дитини. Просить врахувати відстоювання батьком свого права на участь в житті і вихованні сина в Чемеровецькому районному суді та позицію Служби у справах дітей Чемеровецької райдержадміністрації.

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Ткаченко О.Ю. свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача - адвокат Суп М.Б. проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

З 25 червня 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Чортківського районного суду від 12 жовтня 2015 року.

В даному шлюбі народилася одна дитина - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с.7).

Питання про визначення місця проживання малолітньої дитини при розгляді справи про розірвання шлюбу залишено без розгляду, оскільки між сторонами з даного приводу існує спір (а.с.8).

Згідно психологічного обстеження ОСОБА_7 від 05 березня 2018 року, проведеного психологом ОСОБА_8 , вбачається, що дитині рекомендовано психокорекційні заняття, уникнення стресових ситуацій та заняття з логопедом (а.с.21).

Рішенням №2 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 18 листопада 2015 року про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 , встановлено місце проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після розлучення його батьків з матір`ю ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17).

Рішенням №3 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 18 листопада 2015 року про встановлення часу та місця зустрічей ОСОБА_6 з його малолітнім сином ОСОБА_7 , встановлено побачення ОСОБА_6 з його малолітнім сином ОСОБА_7 кожної суботи або неділі місяця з 10:00 год. по 18:00 год. по місцю проживання малолітньої дитини у присутності його матері ОСОБА_9 (а.с. 18).

З висновку про результати розгляду заяви ОСОБА_6 по факту не надання зустрічей з сином ОСОБА_7 від 27 червня 2016 року та з висновків про результати розгляду заяви ОСОБА_6 від 20 червня 2016 року з приводу того, що його колишня дружина не вказує місце перебування їх спільного сина вбачається, що ОСОБА_6 був позбавлений права на спілкування з сином.

В своїх висновках по матеріалах перевірки від 27 червня 2016 року, від 16 січня 2017 року дільничним офіцером поліції Чемеровецького ВП Городоцького відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області було рекомендовано ОСОБА_6 звернутися до Чемеровецького районного суду для вирішення питання по суті (а.с.71-77).

Згідно висновку органу опіки та піклування Чемеровецької районної держвної адміністрації Хмельницької області від 20 червня 2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 відносно малолітнього сина - ОСОБА_7 орган опіки та піклування вважає, що не є доцільним позбавляти батьківських прав ОСОБА_6 відносно малолітнього сина ОСОБА_7 (а.с. 108).

Згідно характеристик комунального підприємства «Чортків Дім» та начальника Гусятинського відділення поліції Підволочиського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, ОСОБА_6 за місцем проживання та за місцем роботи характеризується позитивно (а.с.87-88).

Згідно довідки про доходи від 23 квітня 2018 року за №231 вбачається, що ОСОБА_6 протягом жовтня 2017 року по березень 2018 року сплатив аліменти на утримання сина ОСОБА_7 в сумі 14413.18 грн. (а.с.89).

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).

Згідно ч.ч.7, 8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до принципу ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ (789-12) від 27 лютого 1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно з ч.1 ст.164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що відповідач заперечував проти задоволення позову, сприяв захисту інтересів дитини щодо права на батьківське піклування, вірно врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року). Суд зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому суд звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Колегія суддів вважає, що наведені позивачем обставини щодо неналежної участі відповідача в утриманні і вихованні дітей не можуть бути достатніми підставами в розумінні ст.164 СК України для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав.

Не заслуговують до уваги доводи апелянта про те, що відповідачем не вчинялись будь-які активні дії на підтвердження своїх намірів приймати участь в житті дитини, активна дієва позиція відповідача відсутня, оскільки факт заперечення відповідачем позовних вимог про позбавлення батьківських прав свідчить про наявність у нього бажання піклуватись про свою дитину.

Окрім цього, заперечуючи проти позбавлення відповідача батьківських прав, ОСОБА_6 зазначав, що він не приймає участь у вихованні сина, оскільки позивачка постійно здійснює йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, що стверджується неодноразовими зверненнями відповідача до начальника Чемеровецького ВП ГУНП в Україні в Хмельницькій області по факту ненадання зустрічей з спільними сином та не зазначення місця перебування сина.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання апелянта про те, що відповідач свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками, оскільки такі посилання спростовуються матеріалами справи.

Безпідставними є твердження апелянта про те, що суд першої інстанції знехтував захистом найкращих інтересів дитини та не звернув увагу на винну поведінку відповідача.

Так, колегія суддів враховує той факт, що ОСОБА_10 сплачує аліменти щомісячно на утримання дитини, за місцем проживання та роботи відповідач характеризується позитивно, на обліку в психоневрологічному та наркотичному диспансерах не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт ухилення відповідача від виконання, покладених на нього батьківських обов`язків, а тому, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволені позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

В силу положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Із акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги та прибуткового касового ордера вбачається, що ОСОБА_6 за апеляційний розгляд справи понесено судові витрати розмірі 1536.80 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судові витрати, понесені ОСОБА_6 , пов`язані з правничою допомогою адвоката за апеляційний розгляд справи, слід покласти на ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені за апеляційний розгляд справи в розмірі 1536.80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 20 травня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи