Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 369/10900/16-ц

провадження № 61-26947св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня

2017 року в складі судді Волчка А. Я. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Сушко Л. П.,

Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 31 жовтня 2013 року між нею та

ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 31 жовтня 2013 року, яку відповідач написала на підтвердження одержання грошових коштів. Відповідно до умов договору позикодавець передав у борг, а позичальник отримав у власність грошову суму в розмірі 2 000,00 грн та зобов`язався повернути у строк до 18 грудня 2013 року. Станом на 18 грудня 2013 року жодних коштів їй не поверталося, чим відповідач порушила зобов`язання та умови договору.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд: стягнути з відповідача на її користь 2 240,66 грн, з яких: 1 050,00 грн - сума основного боргу,

105,93 грн - 3 % річних та 1 084,73 грн - сума інфляційних втрат; стягнути на її користь з відповідача 1 000,00 грн - моральної шкоди та 2 025,00 грн - вартість ліків.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 06 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 31 січня 2013 року, яка становить 1 050,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3 % річних, що становить 105,93 грн та суму індексу інфляції у розмірі 1 084,73 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала - кошти позивачу у встановлений строк не повернула, у зв`язку чим гроші підлягають стягненню на користь позивача з урахуванням 3 % річних та інфляційних витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, у суді першої інстанції, вона не отримувала повідомлення про розгляд та про призначення судових засідань у даній справі, ніяких документів з суду не надходило, позовної заяви не отримувала і не знала її зміст, доки не отримала копію заочного рішення.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У січні 2018 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що скарга базується на вигадках, припущеннях, спотворенні фактів, тому підстав для її задоволення не має.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 31 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_2 було укладено договір позики, про що сторонами було складено розписку.

Згідно з умовами розписки ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти в сумі 2 000,00 грн та зобов`язалася їх повернути у строк до

18 грудня 2013 року.

Встановлено, що у період з 16 квітня 2014 року по 21 вересня 2014 року відповідач повернула позивачу частину грошових коштів у розмірі 950,00 грн, про що на розписці здійсненні відмітки з датою, сумою та підписом

ОСОБА_4

10 серпня 2015 року ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_5 було направлено лист-нагадування про неповне повернення боргу.

13 квітня 2016 року ОСОБА_4 повторно було направлено вимогу про повернення грошових коштів, а також, сплати 3 % річних та індексу інфляції, проте така вимога виконана відповідачем не була.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що відповідач не виконала умов укладеного із ОСОБА_4 договору позики, оформленого розпискою, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти у повному розмірі не повернула, дійшов правильного висновку про те, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу залишок суми основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув дану справу без участі відповідача, чим порушив її право на участь у судовому засіданні при судовому розгляді, що позбавило її можливості під час судового розгляду справи надати пояснення, доводи та звернути увагу суду на ті аргументи, які могли бути важливими для правильного вирішення справи є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Апеляційний суд, переглядаючи судове рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 не знайшов підстав для скасування законного рішення, перевіривши доводи апеляційної скарги та вимоги, заявлені у суді першої інстанції, а тому заявник не була позбавлена можливості реалізувати надані їй законом процесуальні права під час розгляду справи апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області

від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є. Червинська