Постанова

Іменем України

18 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 163/2991/16-ц

провадження № 61-32297св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач-ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Любомльського районного суду Волинської області у складі судді Гайдук А. Л. від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Грушицького А. І., Осіпука В. В., від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Встановив:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 17 грудня 2012 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 19 лютого 2013 року, стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 141 675,00 грн майнової шкоди, 980,80 грн витрат за проведене експертне автотоварознавче дослідження автомобіля, 1 416,75 грн сплаченого судового збору, а всього - 144 072,55 грн.

Відповідно до повідомлення відділу державної виконавчої служби Любомльського районного управління юстиції (далі ВДВС Любомльського РУЮ) станом на 03 листопада 2016 року розмір заборгованості за виконавчим провадженням становить 144 072,55 грн.

Таким чином, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача ОСОБА_5 в його користь 17 633,20 грн, з яких: 152 716,90 грн - інфляційні втрати за період березень 2013 року - лютий 2017 року та 17 916,30 грн - 3 % річних від простроченої суми за період з 19 лютого 2013 року до 12 квітня 2017 року.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 12 квітня 2017 року позов задоволено; стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати в розмірі 152 716,90 грн та 3 % річних в розмірі 17 916,30 грн від простроченої суми боргу за рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 17 грудня 2012 року, ухваленого у справі № 0310/2856/2012, а всього 170 633,20 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник порушив грошове зобов'язання, прострочив його виконання, тому з нього слід стягнути суму інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми, що є особливою мірою відповідальності відповідача, а не подвійним стягненням.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 15 червня 2017 року рішення Любомльського районного суду Волинської області від 12 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, відповідач посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Позивач не скористався правом на подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 травня 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року зупинено касаційне провадження у справі № 163/2991/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу до залучення до участі у справі правонаступника.

До Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_6 про залучення її до участі у справі, як правонаступника позивача ОСОБА_4

На запит Верховного Суду, відповідними органами надіслано копію спадкової справи та копію актового запису про смерть ОСОБА_4 З копії спадкової справи вбачається, що ОСОБА_6 прийняла спадщину після ОСОБА_4

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне поновити провадження у справі № 163/2991/16-ц та залучити ОСОБА_6 до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_4

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Предметом позову у справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов'язання, а саме грошових коштів, стягнутих на підставі судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Судами установлено, що рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 17 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 19 лютого 2013 року, стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 141 675,00 грн майнової шкоди, 980,80 грн витрат за проведене експертне автотоварознавче дослідження автомобіля, 1 416,75 грн сплаченого судового збору, а всього стягнуто 144 072,55 грн.

19 березня 2013 року Любомльським районним судом Волинської області видано виконавчий лист на виконання рішення суду у даній справі, який позивачем пред'явлений до примусового виконання у відділ ДВС Любомльського районного управління юстиції.

03 квітня 2013 року старшим державним виконавцем ВДВС Любомльского РУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 0310/2856/2012, виданого 19 березня 2013 року та надано відповідачу строк для добровільного виконання судового рішення до 09 квітня 2013 року.

11 квітня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до виконавчого провадження серії ВП № 37383060 станом на 20 березня 2017 року сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 144 072,55 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що боржником порушено грошове зобов'язання, прострочено його виконання, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли помилкових висновків про задоволення позову, оскільки ними неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначає, що судами не враховано того, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове зобов'язання, отже нарахування процентів на суму шкоди є подвійною мірою відповідальності.

Слід зазначити, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 55, 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Поновити касаційне провадження у справі № 163/2991/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 червня 2017 року.

Залучити ОСОБА_6 до участі у справі № 163/2991/16-ц в якості правонаступника ОСОБА_4.

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_5

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська