ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1195/19 Справа № 204/1296/18 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приват Банк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк Приват Банк

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 17.11.2008 року у розмірі 34583,40 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що відповідно до укладеного Кредитного договору б/н від 17.11.2008 року, відповідач 17.11.2008 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, станом на 11.02.2018 року, відповідач має заборгованість у розмірі 34583,40 грн. (а.с.а.с.1-3).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2018 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приват Банк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 17.11.2008 року у розмірі 5995,92 грн., яка складається з основної заборгованості за кредитом (тіло кредиту).

В задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2 відмовлено.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.51-53).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, скасувавши його в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом, пені та штрафів (фіксована частина та процентна складова), ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог (а.с. 56-60).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом, пені та штрафів (фіксована частина та процентна складова), апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 17 листопада 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, на підставі особистої заяви останньої (а.с.12), згідно з умовами якого вона отримала від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В порушення зазначених норм закону та умов договору, ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим, згідно розрахунку заборгованості, наданого банком станом на 11.02.2018 року утворилася заборгованість за кредитним договором (а.с.4-11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом, пені та штрафів (фіксована частина та процентна складова) суд 1 інстанції виходив з того, що оскільки умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а в анкеті-заяві позичальника відсутня домовленість щодо сплати відсотків та неустойки за невиконання договору, то вимоги банку в цій частині задоволенню не підлягають.

Вказані висновки суду 1 інстанції в зазначеній частині відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, за змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, банк зазначив, що між ним та відповідачкою було укладено кредитний договір б/н від 17.11.2008 року, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. (а.с.1-3)

На підтвердження заявлених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» надано анкету-заяву від 17.11.2008 року (клієнт раніше ідентифікований) про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами; розрахунок заборгованості за кредитним договором, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», витяг з умов та правил надання банківських послуг (а.с. а.с.12, 4-11,13-27).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1,2 ст.207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно п.2 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обовязково укладається в письмові формі (ст.ст.1054,1055 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Частиною 3 ст.642 ЦК України встановлено, що особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З матеріалів справи вбачається, що наданий до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідачки, а тому з урахуванням наведених вище положень ЦК України не може бути визнаний належним та допустимим доказом ознайомлення відповідачки з вказаними Умовами та тарифами, а також доказом погодження сторонами істотних умов кредитного договору.

Також не можливо взяти до уваги посилання позивача на те, що відповідачка підписавши 17.11.2008 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, оскільки вказані Умови затверджені 06.03.2010 року, в той час, як кредитний договір згідно доводів позовної заяви укладався 17.11.2008 року.

Отже, враховуючи, що Умов та правил надання банківських послуг не підписані сторонами, а нарахування пені та штрафу умовами анкети - заяви від 17.11.2008 року не передбачені, то їх нарахування відповідачем є безпідставним.

Також, колегія суддів не бере до уваги те, що в анкеті - заяві від 17.11.2008 року погоджено процентну ставку, оскільки із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відсотки були нараховані не за тією процентною ставкою, яка була погоджена сторонами, що позбавляє апеляційний суд перевірити правильність нарахування відсотків. Крім того, розрахунок заборгованості не є первинним документом, який би підтверджував укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що вказані Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору та погоджені останніми.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимоги в частині стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом, пені та штрафів (фіксована частина та процентна складова), колегія судів не бере до уваги, оскільки позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід в оскарженій частині залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приват Банк - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2018 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: