Справа №200/1954/19
Провадження №2-з/200/19/19
У Х В А Л А

08 лютого 2019 року суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. розглянувши заяву представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

06 лютого 2019 року позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову до предявлення позовної заяви до суду, у якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення Дніпровської міської ради від 23.01.2019 року за № 224/40 про передачу земельної ділянки у районі вул.Татарської у власність до вирішення справи по суті. Накладення арешту на майно земельну ділянку за кадастровим номером :02:102:0290 у районі вулиці Татарської м. Дніпро площею 0,0900 га.Заборони Реєстраційній службі Дніпропетровського міського управління юстиції вчиняти дії щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно земельну ділянку в районі вул..Татарської м. Дніпро за кадастровим номером НОМЕР_1: 02:102:0290.

В обґрунтування заяви посилається на те, що виникнення спірних правовідносин обумовлено прийняттям відповідачем, в межах наданих повноважень, двох рішень про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків , господарських будівель і споруд ( присадибні ділянки) за адресою м. Дніпро в районі вул. Татарської.Тобто, відповідачем було винесено два рішення якими надано позивачу ОСОБА_1 0.0. та третій особі ОСОБА_3 дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення однієї і тієї ж земельної ділянки, але у пункті 8 додатку до рішення № 213/35 від 19.09.2018 року про надання дозволу гр. ОСОБА_3 ділянка знаходиться у Чечелівському районі, а у пункті 9 додатку до рішення № 380/36 від 24.10.2018 року гр.. ОСОБА_1 ділянка знаходиться у Шевченківському районі.

По факту та за графічними матеріалами доданих до клопотань і ОСОБА_1 і ОСОБА_3 це є одна та ж сама ділянка, але клопотання ОСОБА_1 подав раніше ніж гр..ОСОБА_3

У звязку із зазначеним вважає що є очевидна протиправність та бездіяльність оскаржуваних дій та рішень, небезпеку заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення у справі, оскільки повне виконання рішень про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, повне виконання рішення про передачу земельної ділянки у власність гр..ОСОБА_3 ускладнює процес захисту прав ОСОБА_1 як інваліда, а саме на земельну ділянку на яку видане рішення про передачу власність гр.. ОСОБА_3М не виникло право власності за відсутності державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Суд, вивчивши матеріали справи, зважаючи на обставини справи прийшов до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 р. № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» п.4 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Пунктом 6 постанови цього Пленуму Верховного Суду України особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення по справі в разі задоволення заявленого позову.

Відповідно до вимог п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пунктом четвертим постанови передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.

В заяві про забезпечення позову заявник не навів доказів чому не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також заявник не зазначив доказів, що існує реальна загроза невиконання рішення суду.

Крім того, позивачем не зазначено, що даний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, враховуючи, що представником заявника зазначено, що цивільний позов носитиме немайновий характер, що є не співмірним із заявленим видом забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку.

Враховуючи, що ст. 150 ЦПК України є дискреційною, суд, відмовляючи у застосуванні заходів забезпечення позову, приймає до уваги наявність обставин, які виключають можливість їх застосування.

Пленум Верховного Суду України « Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 розяснив, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо повязанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає в доказуванні обставин, з якими пов'язано вирішення питання про забезпечення позову. Окрім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову повинна довести адекватність засобу забезпечення позову. Як вбачається з матеріалів заяви про забезпечення позову заявник не надає належних доказів на підтвердження того, що неприйняття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду, крім того такий вид забезпечення позову є не співмірним з позовними вимогами.

Отже, в відповідності з зазначеними нормами процесуального права суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.1-18,149-150,153,154,157 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення . Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Е.В. Женеску