Справа № 308/3593/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1,

з участю секретаря Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 листопада 2018 року (у складі судді Данка В.Й.) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача приватний нотаріус ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування і застосування наслідків недійсності правочину, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 звернувся у суд із цим позовом у квітні 2017 р.

Просив визнати недійсним договір дарування квартири № 34 за адресою: м. Ужгород, вул. Легоцького, будинок № 15, що зареєстрований в реєстрі за 291 від 23.06.2016 р. і скасувати реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2

Заявлені вимоги мотивував тим, що 23.06.2016 р. між ним і ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири внаслідок помилки, яка проявилася у неправильному сприйнятті ним фактичних обставин правочину, що в свою чергу вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09.11.2018 р. позов задоволено повністю.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

Посилається на неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежну оцінку доказіві порушення норм матеріального права.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-твердження позивача щодо помилки при укладенні оспореного договору є надуманими та недостовірними, оскільки сам ОСОБА_4, він (ОСОБА_2І.) та його батьки є давніми знайомими і бажання подарувати квартиру виникло в позивача ще задовго (за рік) до укладення договору дарування. Тобто, цей договір є дійсним і сторони мали на меті укласти саме такий правочин, а не інший;

-позивач правоздатний і дієздатний, вадами слуху та зору не страждає, оскільки підписав інший договір від 30.06.2016 р. без будь-яких проблем і не просить його скасувати, тобто стан здоровя позивача не завадив і не міг завадити йому адекватно оцінити договір, його істотні умови та свої дії;

-позивач допустив недбальство до підписання договору, при підписанні та після, а помилка внаслідок недбальства, незнання законучи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним;

-суд неправильно застосував до спірних правовідносин ст. 229 ЦК України.

У відзиві ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 просить відхилити апеляційну скаргу як безпідставну, а рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 (третя особа) просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

Посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи зводяться до такого:

-про розгляд справи 09.11.2018 р. він повідомлений не був ані за місцем проживання, ані за місцем здійснення професійної діяльності;

-суд не застосував до спірних правовідносин постанову ВС від 07.11.2018 р. у справі № 1519/17008/2012;

-у порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства суд вийшов за межі заявлених вимог, оскільки зясовував, аналізував і поклав у основу рішення обставини, які стосуються іншого предмету доказування та іншого предмету позову (правочин від 30.06.2016 р.), і вдався до аналізу виконання договору довічного утримання, тобто перевірив законність правочинів, щодо яких самостійних позовних вимог не заявлено;

-у момент укладення оспорюваного договору позивач усвідомлював суть і значення правочину, який він укладає, цей правочин відповідав його волевиявленню і жодних помилок ані сам позивач, ані він (нотаріус) при його укладенні не допустили;

-суд першої інстанції неправильно витлумачив зміст норм матеріального права (ст.ст. 203, 215, 229, 717, 718 ЦК України).

У відзиві ОСОБА_2 визнав указану скаргу, просить її задовольнити, оскільки викладені в ній обставинита факти відповідають дійсності.

Апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України через помилку щодо природи правочину, прав та обовязків сторін.

При цьому встановив таке.

23.06.2016 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування квартири в м. Ужгороді, вул. Легоцького, 15/34, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 291.

У подальшому (30.06.2016 р.) між цими ж сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір про взаємні зобовязання.

На день розгляду справи в суді першої інстанції позивач продовжував проживати у подарованій ОСОБА_2 квартирі.

Позивач не мав вільного та свідомого волевиявлення під час укладення оспорюваного договору від 23.06.2016 р. безоплатної передачі у власність відповідачу ОСОБА_2 квартири, яка є його єдиним житлом, оскільки ОСОБА_4, будучи людиною похилого віку, яка за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, а тому помилявся щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

Підтвердженням укладення договору дарування від 23.06.2016 р. під впливом помилки є також укладення між сторонами договору від 30.06.2016 р., який містить характер довічного утримання.

Тобто, суд першої інстанції визнав, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, однак не за договором дарування, а за договором довічного утримання.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із цими висновками через їх невідповідність обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення таким вимогам не відповідає.

За приписами ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (підстава заявленого позову). Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

При цьому, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_4 народився 01.07.1948 р., тобто на момент укладення договору дарування мав 68 років. Зареєстрований (прописаний) у квартирі по вул. Легоцького, 15/34, в м. Ужгороді з 01.02.1990 р. Пенсіонер.

Належних, допустимих і достовірних доказіву підтвердження доводу позовної заяви та відповідного висновку суду першої інстанції про те, що позивач за станом здоровя потребує стороннього догляду, у справі немає. Наявні у справі довідка лікуючого лікаря про перебування ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні ЦМКЛ м. Ужгорода з 31.07.2017 р. до 04.08.2017 р. і виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) про направлення ОСОБА_4 на стаціонарне лікування з 05.09.2018 р. до 14.09.2018 р. жодним чином не можуть свідчити про такий стан здоровя.

Тобто, вказані довід і висновок суду ґрунтуються на припущеннях.

Згідно з п.п.1.9., 1.10,1.14. договору дарування квартири від 23.06.2016 р. сторони за цим договором свідчать, що вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, зокрема ст.ст. 182, 203, 717, 728 ЦК України нотаріусом розяснено та питань, які залишилися б незясованими та незрозумілими для них немає; сторони стверджують, що договір не носить характеру фіктивного, удаваногоправочину та не укладається під впливом помилки, обману та насильства; сторони підтверджують, що текст договору ними прочитаний, їм зрозумілий і відповідає їх волевиявленню.

Тобто, до моменту підписання вказаного договору дарування нотаріус встановив дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, ним роз'яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору.

Сам договір дарування не встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру.

Висновок суду першої інстанції про те, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, однак не за договором дарування, а за договором довічного утримання, і посилання суду на укладений між сторонами договір від 30.06.2016 р. (а.с.5), який не є предметом спору, виходять за межі спірних правовідносин (предмету доказування).

Один лише факт проживання ОСОБА_4 у квартирі не може свідчити про наявність чи відсутність помилки (неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання).

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що судпершої інстанції дійшов помилкових висновків, що укладений між сторонами у справі договір дарування мав ознаки договору довічного утримання, і цей договір є недійсним відповідно до статей 203, 229 ЦК України.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову за недоведеністю.

Керуючись ст. 293, 229, 717 ЦК України, ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.3 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 листопада 2018 року скасувати. 3.У позові ОСОБА_4 відмовити. 4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 5.Повне судове рішення складено 18 квітня 2019 р.

Судді: