КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/3519/17 Головуючий у 1 інстанції: Зінченко О.М.
провадження № 22-ц/824/2460/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року у складі судді Зінченка О.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Козинської селищної рада Обухівського району Київської області, Головного управління юстиції у Київській області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення державного реєстратора та визнання незаконним та скасування рішень Козинської селищної ради, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що рішенням Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 16.09.2014 року за №15/50 ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,065 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд.

23 листопада 2015 року Козинська селищна рада своїм рішенням затвердила проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,637 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та передала у власність вказану земельну ділянку (кадастровий номер: НОМЕР_1).

Рішенням державного реєстратора реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 18.12.2015 року ОСОБА_3 здійснено державну реєстрацію права власності земельної ділянки (кадастровий номер: НОМЕР_1) і 21 грудня 2015 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Позивачка вважала, що документи, які стали підставою для прийняття відповідних рішень, є незаконними, а тому просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 18 грудня 2015 року, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно не земельну ділянку площею 0,0637 га, визнати протиправним та скасувати рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 16 вересня 2014 року за №15/50; визнати протиправним та скасувати рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 23 листопада 2015 року за №17/17; визнати протиправним та скасувати рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 19 квітня 2016 року за №1; зобов'язати Козинську селищну раду Обухівського району Київської області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 03 вересня 2014 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивачки з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду будь-яких доказів, які б відповідали принципам доказування.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0820 га з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована в СТ «Міжріччя», селище Козин Обухівського району Київської області. Земельна ділянка позивачем отримана у власність для ведення садівництва як члену садового товариства та за рахунок земель СТ «Міжріччя».

Рішенням Козинської селищної ради від 25 квітня 2007 року ОСОБА_2 отримала дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,08 га для ведення садівництва на території СТ «Міжріччя» в смт. Козин в межах Козинської селищної ради.

На замовлення ОСОБА_2 ДП «УКРСПЕЦЗЕМ» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення садівництва на території СТ «Міжріччя» в селищі Козин Обухівського району Київської області.

У березні 2007 року встановлені на місцевості та погоджені зовнішні межі земельної ділянки ОСОБА_4, а саме, з суміжними землевласниками ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, та суміжним землекористувачем Козинською селищною радою.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 16 вересня 2014 року надано дозвіл ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0650 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Козинської селищної ради від 23 листопада 2015 року затверджено ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0,0637 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, смт.Козин вулиця Старокиївська та передано земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,0637 га у власність ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 грудня 2015 року (індексний номер: 50419964) зазначена земельна ділянка є приватною власністю ОСОБА_3

Згідно з ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, наявність інших осіб, які претендують на ту саму земельну ділянку чи наявність навіть рішення (розпорядження) про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення тієї ж земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності не є підставою для відмови особі у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Згідно з ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, відповідач ОСОБА_3 набув право власності на спірну земельну ділянку у законний спосіб та у передбаченому законом порядку.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтями 15 та 20 ЦК України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Незаконність надання дозволу на розробку проекту відведення у власність ОСОБА_3 не підтверджено жодним доказом. Також відсутнє правове обґрунтування порушень при прийнятті такого рішення. Відповідач ОСОБА_3 особисто підтвердив справжність його підпису на заяві про дозвіл на розробку проекту та у проектній документації, і неодноразово наголошував, що він є законним власником спірної земельної ділянки. Наявність обмежень у використанні спірної земельної ділянки, що встановлена проектною документацією та відома власнику ОСОБА_3 не є забороною передавати та мати у власності земельну ділянку і при забудові земельної ділянки власником обмеження будуть враховані. На земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1, що перебуває у власності відповідача відсутні будь-які капітальні споруди та нерухоме майно.

Садовому товариству земельна ділянка належала на праві постійного користування згідно державного акту на право постійного користування і позивачці земельна ділянка виділялась в натурі із земель, що перебували у користуванні садового товариства.

У березні 2007 року при встановлені на місцевості та погодженні зовнішньої межі земельної ділянки позивачки, а саме, суміжними землевласниками, ОСОБА_4 (її батьком), ОСОБА_5, ОСОБА_6, та суміжним землекористувачем Козинською селищною радою і жодних претензій при встановленні зовнішньої межі не було встановлено.

26 вересня 2007 року ОСОБА_4 (батько позивачки) надав нотаріально засвідчену згоду до відділу Містобудування та архітектури Обухівського району Київської області про те, що він не заперечує проти влаштування на належній йому земельній ділянці вільного доступу шириною 3,5 метра до земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що знаходиться в користуванні позивачки і зазначав, що претензій та заперечень з його сторони не буде.

З урахуванням погодження позивачці доступу, проїзду до її земельної ділянки через земельну ділянку її батька ОСОБА_4 відділом містобудування та архітектури Обухівської РДА надано висновок про обмеження по використанню земельної ділянки від 04.10.2007 року за №1493.

Козинська селищна рада 26 жовтня 2007 року затвердила технічну документацію рішенням №17/40 і позивачка на підставі рішення отримала державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2.

Позивачка не реалізувала своє право по оформленню права оренди спірної земельної ділянки на підставі рішення - дозволу №40/69 від 16.09.2009 року «Про надання дозволу на вибір місця розташування земельної ділянки» (для сінокосіння та випасу худоби) з метою отримання спірної земельної ділянки із земель Козинської селищної ради в орендне користування.

На момент звернення ОСОБА_3 у вересні 2014 року спірна земельна ділянка перебувала у комунальній власності і відповідно до вимог ст.126 ЗК України за фізичними чи юридичними особами прав власності чи користування щодо неї не було зареєстровано.

Наявність ще одного претендента на певну земельну ділянку не є перешкодою для отримання дозволу на розробку землевпорядної документації та вчинення подальших дій, спрямованих на набуття права власності на неї.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся з відповідною заявою до Козинської селищної ради щодо надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0650 для будівництва та обслуговування житлового будинку в смт Козин по вулиці Старокиївській і отримавши такий дозвіл (рішення Козинської селищної ради №15/50 від 16 вересня 2014 року) виконав всі передбачені законодавством вимоги.

Жодним чином Козинську селищну раду не було позбавлено права розглядати заяви інших заявників та приймати відповідні рішення.

Під час розгляду справи Дарницьким районним судом було встановлено та не заперечувалось позивачкою, що всі рішення ради, як оскаржувані нею та її представниками, так і щодо відповідача ОСОБА_3 ухвалювались одноголосно всіма присутніми на сесії депутатами в присутності представника позивачки.

Відповідно до абз.1 ч.7 ст.118 ЗК України підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, наявність інших осіб, які претендують на ту саму земельну ділянку чи наявність навіть рішення (розпорядження) про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення тієї ж земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності не є підставою для відмови особі у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Отже, відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку у спосіб та у порядку, визначених законом.

Земельна ділянка позивачки з кадастровим номером НОМЕР_2 (що відведена за рахунок земель, що перебували у користуванні садового товариства) не має перетину та не накладається на земельну ділянку, що перебуває у власності відповідача ОСОБА_3 з кадастровим номером НОМЕР_1 (що відведена за рахунок земель комунальної власності).

Відсутні і порушення при погодженні меж із суміжними землевласниками та матеріали справи містять акт погодження від 12 грудня 2014 року, який складено земельною комісією Козинської селищної ради.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачка, посилаючись на порушення вимог законодавства та особистих її прав, відмову відповідача - Козинської селищної ради Обухівського району Київської області у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, будь-яких доказів в обґрунтування своєї позиції суду, які б відповідали вимогам ст.ст.76-81 ЦПК України, не надала.

Відповідно до вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, позивачка суду не надала.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про відповідність дій відповідачів вимогам закону і вважає законним та обґрунтованим рішення суду щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: