АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/602/19Головуючий по 1 інстанції - Казидуб О.Г.
Категорія: 311000000 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. (суддя-доповідач)

Суддів Новікова О.М., Вініченка Б.Б.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Азот»;

особа, яка подає апеляційну скаргу - Публічне акціонерне товариство «Азот»

розглянувши у м. Черкаси апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Азот» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Казидуб О.Г. у залі Придніпровського районного суду м. Черкаси 12.02.2019 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівникові, -:

в с т а н о в и в :

03 січня 2019 р. ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику.

Позивач в обґрунтування вимог посилається, що у період з 07 травня 2014 року по 20 квітня 2017 року він працював на ПАТ «Азот» (остання посада апаратник повітроподілу 4 розряду, блоку розділення повітря АжКжКААрж2, цеху К-3) та був звільнений на підставі ст.36 КЗпП України за угодою сторін. ОСОБА_3 вказує, що, порушуючи вимоги ст.116 КЗпП України, ПАТ «Азот» у день звільнення не здійснив виплату нарахованої йому заробітної плати. На даний час загальна сума заборгованості перед позивачем становить 7821,05 грн., що підтверджується даними довідки від 12 грудня 2018 р. вих. № 863. Тому у зв'язку із наявною заборгованістю по заробітній платі, позивач ОСОБА_3 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про видачу судового наказу.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути із відповідача ПАТ»Азот» на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 21 квітня 2017 року по 04 січня 2019 року у сумі 97 183,38 грн. із утриманням податків, обов'язкових платежів та зборів та сплачений судовий збір у сумі 971,38 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику задоволено повністю.

Стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 97183 грн. 38 коп.

Стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 971,83 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 19 березня 2019 р. ПАТ «Азот», діючи через свого представника адвоката ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу на рішення суду.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також неврахування всіх фактичних обставин справи, що призвели до прийняття, на думку відповідача, незаконного рішення, тому просив повністю скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що існують, і можуть бути застосовані судом обставини, які мають істотне значення, так як підтверджують ненавмисний характер невиконання зобов'язань перед позивачем, зокрема те, що 07 березня 2017 року відбулася повна зупинка виробництва ТОВ «Азот». Лише після відновлення міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі України дій антимонопольних заходів щодо імпорту в Україну азотних добрив підприємство отримало можливість розпочати виробництво продукції. Вищевказані обставини привели до поглиблення скрутного фінансового становища відповідача, який є бюджетно утворюючим підприємством м. Черкаси, і може спричинити зупинку виробництва відповідача, що безумовно матиме негативні наслідки для його працівників, які залишаються без роботи. Із червня 2017 року підприємство почало відновлювати свою роботу, однак коштів на оплату всіх заборгованостей не вистачає.

Крім того, 29 травня 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору на загальну суму 43851523 грн. 90 коп. Скаржник вважає, що вказаний факт підтверджує неможливість ПАТ «Азот» розпоряджатися власними коштами, в тому числі і погасити заборгованість по заробітній платі. Відповідно до норм ст. 614 ЦК України, особа яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Скаржник наголошує, що не проведення вчасно виплат заробітної плати на користь позивача відбулося не через умисну бездіяльність, або відсутність грошових коштів самого підприємства, а через відсутність об'єктивних можливостей розпорядитися наявними грошовими коштами або майном для виконання грошових зобов'язань по сплаті наявної заборгованості. Також скаржник не погоджується із сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка з нього стягнута рішенням суду, оскільки останнім не враховано порядок оподаткування такої суми. Суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, має навести в своєму рішенні розрахунки, з яких він визначив суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір - це обов'язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначається сума без їх утримання. ПАТ «Азот» просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду та ухвалити нове рішенням, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

09 квітня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника позивача - адвоката ОСОБА_5 на апеляційну скаргу відповідача. Відзив представника позивача ОСОБА_5 мотивований безпідставністю поданої апеляційної скарги, та вказано, що рішення суду ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу. Твердження скаржника щодо виникнення заборгованості по зарплаті не з вини відповідача, а внаслідок істотної зміни кон'юнктури ринку, вважає помилковим та безпідставним. Також посилання скаржника, як на підставу невиплати позивачу зарплати, на наявність постанови про арешт майна боржника від 29.05.2017 року є намаганням уникнути відповідальності, оскільки заборгованість по зарплаті виникла за період з лютого по квітень 2017 року, тому у відповідача не було перешкод для своєчасної виплати заробітної плати позивачу у строк, передбачений законом. На даний час заробітна плата не виплачена позивачу. Тому під час розгляду справи відповідачем не надано доказів своєчасного вжиття підприємством дій для дотримання норм трудового законодавства з обов'язкових виплат при звільненні працівника, оскільки відсутні докази про звернення відповідача із вимогами про скасування арешту. Роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні, так як такі повноваження у суду відсутні. Представник позивача ОСОБА_5 просила рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Дана справа підлягає розгляду апеляційним судом Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням, але без виклику сторін в суд апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність позовних вимог, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах в межах норм визначених законодавством.

Суд першої інстанції послався в рішенні, що факт відсутності коштів на підприємстві, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі є необґрунтованим, тому дійшов висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04. 2017 року по 04.01. 2019 року, що становить 426 робочих днів, а згідно даних довідки про середньоденний заробіток в розмірі 228 грн. 13 коп. стягненню підлягає 97183 грн. 38 коп. Суд вважав, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов'язкових платежів, передбачених законодавством України, зазначивши, що посилання відповідача у відзиві про необхідність такого відрахування суперечать нормам законодавства.

Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції щодо обґрунтованості та доведеності вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівникові, але вважає, що суд допустився помилкового висновку щодо не зазначення в рішенні суду про відрахування податків та обов'язкових платежів із нарахованої відповідачем суми на користь позивача.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов'язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно даних трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 з 07 травня 2014 року працював на ПАТ «Азот» на посаді слюсаря-ремонтника 5 розряду бригади служби механіка цеху К-3. Остання займана посада апаратник повітроподілу 4 розряду, блоку розділення повітря АжКжКААрж2, цеху К-3.

Наказом № 427-вк від 18.04.2017 року ОСОБА_3 був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

08 січня 2019 року Придніпровським районним судом м. Черкаси було винесено судовий наказ по справі № 711/74/19, яким стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_3 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 7821 грн. 05 коп.

Із матеріалів справи вбачається, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МУЮ від 29 травня 2017 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ПАТ «Азот» в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, а саме 611872475,30 грн.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Черкаській області в рамках зведеного виконавчого провадження накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках АБ «Кліринговий дім», АБ «Укргазбанк», ОТП «Банк», ПАТ «Сбербанк», ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «Промінвестбанк», ПАТ «Укрсиббанк» з конкретним зазначенням розрахункових рахунків в даних банках.

Однак, як констатовано судом першої інстанції, наявність арешту на рахунках та майні відповідача не виправдовує затримку розрахунку при звільненні, зокрема позивачу ОСОБА_3, оскільки вказані арешти були накладені вже після фактичного звільнення позивача, та відповідно після того, як мав відбутись розрахунок з останнім. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на працю включає в себе можливість заробляти на життя працею, тобто одержувати винагороду за виконувану роботу.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, зокрема, КЗпП України та Закону України «Про оплату праці».

Главою VІІ КЗпП України регламентовано питання оплати праці.

Статтею 94 КЗпП України та ст. 21 Закону України «Про оплату праці» закріплено обов'язок роботодавця та кореспондуюче йому право працівника на оплату виконаної останнім роботи.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч.1 ст.115 КЗпП України).

В свою чергу, статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як передбачено ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України).

Згідно до роз'яснення п.20 постанови Пленуму ВСУ від 24.12. 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема, відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Таким чином, судом першої інстанції вірно визначений період отриманих виплат відповідно до якого повинна обчислюватися середня заробітна плата та обраховано розмір середнього заробітку за той період, який відповідно і просив позивач.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними щодо відсутності коштів, накладення арешту на рахунки відповідача, що не дає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду і відмови у задоволенні вимог позивача.

Так, судом першої інстанції при стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 21 квітня 2017 року по 04 січня 2019 року, враховуючи наявність за цей період 426 робочих днів та середній заробіток в середньоденному розмірі 228,13 грн., виходячи із наданої в якості доказів довідки про доходи позивача № 864 від 12 грудня 2018 року вірно обчислено заборгованість за час затримки виплати заробітної плати працівникові у розмірі 97183 грн. 38 коп., проте не було враховано наступне.

Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року № 13 роз'яснив, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Проте, судом першої інстанції в резолютивній частині судового рішення не вказано, що стягненню на користь позивача з відповідача підлягає сума без утримання податків, обов'язкових платежів та зборів, оскільки суд дійшов невірного висновку щодо необхідності застосування такого відрахування, помилково вказавши, що відсутні підстави для стягнення із середнього заробітку відрахувань при виплаті податків та обов'язкових платежів, передбачених законодавством України.

Тому вимоги скаржника, зазначені в апеляційній скарзі в цій частині, підлягають до задоволення, а в іншій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, не відповідають вимогам закону та не спростовують висновків суду, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні шляхом доповнення його резолютивної частини наступним : після слів «в розмірі 97183 грн. 38 коп.,» вказати «з утриманням податків, обов'язкових платежів та зборів».

Апеляційний суд звертає увагу, що сам позивач у резолютивній частині позовної заяви, просив суд стягнути кошти з відповідача на користь позивача із утриманням податків, обов'язкових платежів та зборів, але суд не звернув на це уваги, як і на доводи відповідача у відзиві щодо утримання податків роботодавцем.

З огляду на вище викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, стягнувши середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, визначивши його розмір відповідно до вимог законодавства, проте стягнув зазначену суму без утримання податку й інших обов'язкових платежів, про що не зазначив в резолютивній частині рішення, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду в зазначеній частині слід зміни, доповнивши наступним «з утриманням податків, обов'язкових платежів та зборів», в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судові витрати не підлягають перерозподілу, оскільки рішення суду першої інстанції не змінено судом апеляційної інстанції в частині суми стягнення коштів.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Азот»- задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівникові - змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення після слів: «в розмірі 97183 грн. 38 коп.,» наступним: «з утриманням податків, обов'язкових платежів та зборів».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судові витрати залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законом.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков