ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4737/19 Справа № 191/4491/17 Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа - ОСОБА_1, про встановлення факту проживання однією сім'єю та стягнення одноразової допомоги внаслідок смерті від нещасного випадку на виробництві, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про встановлення факту проживання однією сім'єю та стягнення одноразової допомоги внаслідок смерті від нещасного випадку на виробництві.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_5 трагічно загинула його мати - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть останньої та актом № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом.

Зазначав, що після смерті матері він звернувся до відповідача із заявою щодо виплати одноразової допомоги у разі смерті матері внаслідок нещасного випадку на виробництві, відповідно до ч.6.ст.42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», яка передбачає, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім'ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Вказував також на те, що листом Відділення ВД ФССНВ у місті Синельникове №148 від 04 квітня 2017 року йому було відмовлено у виплаті одноразової допомоги у зв'язку з тим, що не доведений факт ведення спільного господарства з померлою та те, що вони мали взаємні права та обов'язки, а тому позивача неможливо вважати сім'єю потерпілої. Також відповідач послався на те, що з заявою на отримання одноразової допомоги до них також звернувся чоловік потерпілої - батько позивача ОСОБА_1, який надав свідоцтво про одруження та зазначив, що він є членом сім'ї загиблої.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ОСОБА_3 до моменту її смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2, як члена сім'ї померлої, одноразову допомогу в розмірі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 1.409 грн.60 коп.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1, третя особа по справі, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_2 разом з ОСОБА_4 до моменту її смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5, та закрити провадження у справі в частині позовної вимоги про стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2, як члена сім'ї померлої, одноразову допомогу в розмірі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача як члена сім'ї померлої одноразової допомоги вже була предметом розгляду в адміністративній справі №191/1338/17, відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року, тому провадження за даною позовною вимогою підлягає закриттю; висновки суду щодо встановлення факту проживання позивача з ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_5 ґрунтуються на недостовірних доказах; позивач ОСОБА_2 після досягнення повноліття створив свою сім'ю; єдиним членом сім'ї потерпілої є він ОСОБА_1, тому саме він має право на отримання страхових виплат.

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області надало відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просили залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року без змін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, вона підлягає розгляду в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повному обсязі, з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що 11 листопада 2016 року настав нещасний випадок на регіональній філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», в результаті якого було травмовано працівника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Даний факт підтверджується актом №1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, від 01 березня 2017 року (а.с.10-25).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_2 та померлою ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 про народження ОСОБА_2 (а.с.9).

Після смерті матері ОСОБА_3 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати одноразової допомоги у разі смерті матері внаслідок нещасного випадку на виробництві, відповідно до ч.6.ст.42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Листом Відділення ВД ФССНВ у місті Синельникове №148 від 04 квітня 2017 року позивачу відмовлено у виплаті одноразової допомоги у зв'язку з тим, що ним не доведений факт ведення спільного господарства та те, що він мав взаємні права та обов'язки з померлою, а тому його неможливо вважати сім'єю потерпілої та виплачувати одноразову допомогу на сім'ю.

На підтвердження факту сумісного проживання та ведення спільного господарства позивачем були надані довідки виконавчого комітету Гірківської сільської ради Синельниківського району №165 від 05 грудня 2016 та №585 від 14 листопада 2017 року, згідно з якими ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживала та була зареєстрована по день смерті в АДРЕСА_1. До складу її сім'ї входили син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, невістка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4. Зазначені обставини також були підтверджені в судовому засіданні в суді першої інстанції поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що з показань допитаних зі сторони позивача свідків та матеріалів справи померла ОСОБА_3 дійсно проживала та була зареєстрована за однією адресою з позивачем ОСОБА_2, вони були пов'язані спільним побутом та вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, тобто складали одну сім'ю, позивач є особою, яка має право на отримання одноразової допомоги у разі смерті матері, позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь зазначених виплат підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду в частині, зважаючи на наступне.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, визначено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Установивши, що ОСОБА_2 на нас смерті ОСОБА_3 проживав з нею однією сім'єю та вів з нею спільне господарство, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач є членом сім'ї ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що свідки зі сторони позивача підтвердили ведення спільного господарства позивача та ОСОБА_3, жоден з заслуханих судом першої інстанції свідків як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача своїми свідченнями не спростував ведення спільного господарства ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на момент настання нещасного випадку) страховими виплатами є грошові суми, які Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до частини 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім'ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

За обставин встановлення факту проживання ОСОБА_2 однією сім'єю з ОСОБА_3 до моменту смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5, на підставі встановлення даного факту рішенням суду позивач не позбавлений права повторного звернення до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області для отримання одноразової допомоги з урахуванням встановленого рішенням суду факту.

Таким чином, на даний час вимога про примусове стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області одноразової допомоги в розмірі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату є передчасною, тому задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що підлягає закриттю провадження за позовною вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача як члена сім'ї померлої одноразової допомоги, оскільки така вимога вже була предметом розгляду в адміністративній справі №191/1338/17 (постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року), виходячи з того, що з зазначеної постанови (т.2 а.с.13-14) вбачається, що вимога щодо зобов'язання відповідача виплатити одноразову допомогу судом по суті не розглядалася, оскільки в порядку адміністративного судочинства не може бути встановлений факт належності позивача до сім'ї померлою, вимога є такою, що заявлена передчасно.

Доводи апеляційної скарги про те, що єдиним членом сім'ї потерпілої є він ОСОБА_1, тому саме він має право на отримання страхових виплат, колегія суддів до уваги також не приймає, оскільки предметом розгляду даної справи є встановлення факту проживання ОСОБА_2 однією сім'єю з ОСОБА_3 до моменту її смерті, а не ОСОБА_1 Апелянт не позбавлений права на звернення з відповідною заявою у разі виникнення такої необхідності.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню в частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2, як члена сім'ї померлої, одноразової допомоги в розмірі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги.

У зв'язку з відмовою в задоволенні вимоги позивача про стягнення одноразової допомоги внаслідок смерті від нещасного випадку на виробництві підлягає скасуванню також рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судового збору в розмірі 1.409 грн.60 коп. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року скасувати в частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, як члена сім'ї померлої, одноразової допомоги в розмірі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату та в частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судового збору в розмірі 1.409 грн.60 коп.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа - ОСОБА_1, про стягнення одноразової допомоги внаслідок смерті від нещасного випадку на виробництві відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.