Справа № 360/83/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої - судді Міланіч А.М.

при секретарі - Хоменко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Бородянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 листопада 2009 року між нею /позивачкою/ та ОСОБА_3, відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким вона /ОСОБА_1./ позичила останнім, які на той час були подружжям, грошові кошти у розмірі 40 000 грн., що є еквівалентом 5006 дол.США на час укладення договору, для придбання автомобіля, із строком повернення коштів до 30 серпня 2012 року.

Однак, станом на 30 серпня 2012 року боржники їй /позивачці/ кошти не повернули, мотивуючи відсутністю заробітку, та просили продовжити строки погашення заборгованості.

За рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року з ОСОБА_3 було стягнуто на користь позивачки Ѕ частину суми заборгованості за вказаним договором позики, а сплату іншої половини суми боргу відповідачка ОСОБА_2 просила відстрочити їй до лютого 2018 року.

Станом на кінець 2018 року, незважаючи на направлену позивачкою письмову вимогу про повернення боргу від 19 листопада 2018 року, відповідачка заборгованість у розмірі 69470,69 грн. (з розрахунку 2503 дол. США /1/2 від 5006 дол.США/ х 27,75497 грн. /еквівалент 1 долара США за курсом НБУ станом на 19 листопада 2018 року/) не повернула.

Оскільки відповідачка у добровільному порядку отримані в борг кошти за зазначеним договором позики в обумовлені терміни не повернула, то просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики у загальному розмірі 184684,49 грн., що включає в себе: 69470,69 грн. - сума боргу, 12961 грн. - 3 % річних, 102252,8 грн. - інфляційні збитки.

19 лютого 2019 року відповідачка подала до суду відзив на позов у якому зазначила, що позов не визнає через його необґрунтованість, щодо його задоволення заперечує, оскільки 18 листопада 2015 року позивачка звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення Ѕ частини суми боргу за вказаним договором позики, при цьому до неї /позивачки/ вимоги не висувала, чим перервала строк позовної давності. Новий перебіг строку позовної давності розпочався з 19 листопада 2015 року і закінчився 19 листопада 2018 року. Відповідно, оскільки позивачкою пред'явлено даний позов до суду в січні 2019 року, то цей позов є таким, що поданий із пропущенням строку позовної давності. Направлення їй /відповідачці/ позивачкою 19 листопада 2018 року письмової вимоги щодо повернення заборгованості жодним чином не перериває трирічний строк позовної давності, так як такий строк встановлено для звернення з вимогою до суду. Тому просила застосувати строк позовної давності. Щодо 3 % річних зазначила, що позивачкою неправомірно заявлено вимогу про стягнення з неї /відповідачки/ 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 01 вересня 2012 року по 19 листопада 2018 року в сумі 12961 грн., так як, враховуючи трирічний строк позовної давності, та відстрочення позивачкою сплату боргу до лютого 2018 року, нарахування 3 % річних має обчислюватися, починаючи з 01 лютого 2018 року по 19 листопада 2018 року, що становить 292 дні, та складає 1667,28 грн. Щодо застосування індексу інфляції, послалась на правовий висновок ВСУ, викладений у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

25 лютого 2019 року позивачка надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що відзив ОСОБА_2 викладений із перекручуванням фактів, які вона /позивачка/ не визнає, свій позов підтримує у повному обсязі. Щодо строків позовної давності зазначила, що даний позов подано нею /позивачкою/ в межах строку позовної давності, оскільки ОСОБА_2 була учасником судового процесу по справі № 761/34404/15-ц про стягнення Ѕ частини суми боргу за вказаним договором позики з ОСОБА_3, і, як третя особа, вона подала до суду 08 лютого 2016 року свої письмові пояснення в яких зазначила, що станом на 30 серпня 2012 року вони з чоловіком /ОСОБА_3М./ не повернули їй /позивачці/ кошти за договором позики через відсутність у ОСОБА_3 заробітку. У цих же поясненнях, відповідачка просила, так як їх сім'я з ОСОБА_3 розпадалась, розділити їх з ОСОБА_3 борг та дозволити їй /ОСОБА_2./ погашати її частину боргу добровільно з розстрочкою, на що вона /позивачка/ погодилась. Рішення Шевченківським районним судом м. Києва у вказаній справі про стягнення з ОСОБА_3 Ѕ частини боргу було ухвалено 31 травня 2016 року, але з того часу ОСОБА_2 так і не розпочала погашати свою частину заборгованості в сумі, яку визнала в суді, з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції. А тому, навіть, якщо орієнтуватись на дату ухвалення вказаного рішення суду - 31 травня 2016 року, після переривання відповідачкою (визнанням наявності боргу) строку позовної давності, передбаченого ст. 256 ЦК України, перебіг нового строку позовної давності, визначеного даною нормою закону, розпочався саме з 31 травня 2016 року. До того ж станом на кінець 2018 року відповідачка ОСОБА_2 так і не розпочала погашати борг, і вона /позивачка/ направила їй 19 листопада 2018 року письмову вимогу про погашення боргу.

Відповідачка заперечення на відповідь на відзив суду не надала.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_4 позов підтримали та викладене підтвердили.

Відповідачка в судовому засіданні позов визнала частково, вважала, що її заборгованість за вказаним договором позики має становити Ѕ частину від позиченої суми 40 000 грн., тобто 20 000 грн., а не Ѕ частину від суми позики в еквіваленті у доларах США, що на час укладення договору позики становило 2503 дол.США. Просила застосувати до вимог позивачки строк позовної давності, хоча і визнала, що дійсно при розгляді Шевченківським районним судом справи щодо стягнення Ѕ частини боргу з ОСОБА_3 вона визнавала борг в розмірі, виходячи з еквіваленту у доларах США, про що подала до суду відповідні письмові пояснення та зобов'язувалась іншу частину боргу сплатити позивачці.

Представник відповідачки ОСОБА_5 в судовому засіданні позов вважала таким, що не підлягає задоволенню з підстав, викладених у відзиві.

Вислухавши пояснення позивачки та її представника, відповідачки та її представника, покази свідка ОСОБА_3, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 10 листопада 2009 року між позивачкою та ОСОБА_3, відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передала останнім грошові кошти у розмірі 40 000 грн., що є еквівалентом 5006 дол.США за встановленим сторонами обмінним курсом 1 дол.США=7,99 грн., для покупки автомобіля, які позичальники зобов'язались повернути у строк до 30 серпня 2012 року, з правом повернення позики як рівними так і не рівними частками. Пунктом 5 договору сторони дійшли згоди, що у разі, якщо позичальники своєчасно не повернуть суму позики, вони зобов'язані сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми /а.с.10/.

За рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року у справі № 761/34404/15-ц, через неналежне виконання умов зазначеного договору позики та несвоєчасне повернення боргу, з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_1 Ѕ частину суми боргу за вказаним договором позики, з урахуванням 3 % річних та інфляційних збитків, в загальному розмірі 101850,23 грн., виходячи з суми боргу 5006 доларів США, що на час винесення рішення за курсом НБУ (100 доларів США складало 2276,1335 грн). становило 113943,24 грн., а Ѕ частина - 56 971,62 грн. /101-103/.

Як зазначила позивачка в судовому засіданні та що підтверджується матеріалами справи /а.с.14,79,101-103/, визнається відповідачкою та підтвердив своїми показами свідок ОСОБА_3, під час розгляду Шевченківським районним судом м. Києва вказаної справи № 761/34404/15-ц, по якій відповідачка ОСОБА_2 була третьою особою, остання надала 08 лютого 2016 року до суду письмові пояснення у яких визнала наявність станом на листопад 2015 року у неї /ОСОБА_2./ та ОСОБА_3 заборгованості перед позивачкою за договором позики в сумі 113943,24 грн., частина якої кожного з них становить по 56971,62 грн. Крім того, в усній формі вона /ОСОБА_1./ та ОСОБА_2 домовились, що остання поверне їй /позивачці/ Ѕ частину суми боргу до лютого 2018 року, однак станом на кінець 2018 року відповідачка борг не повернула і позивачка 19 листопада 2018 року направила їй письмову вимогу про повернення заборгованості у загальному розмірі 184684,49 грн., що включає в себе: 2503 дол.США, що еквівалентно (з розрахунку 1 дол.США=27,75497 грн.) 69470,69 грн. - сума боргу, 12961 грн. - 3 % річних за період з 01 вересня 2012 року по 19 листопада 2018 року, 102252,8 грн. - інфляційні збитки.

Однак, до цього часу відповідачка борг не повернула.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.1-3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З огляду на зазначене, суд вважає, що шляхом надання письмових пояснень від 08 лютого 2016 року у цивільній справі № 761/34404/15-ц відповідачка визнала наявність у неї заборгованості перед позивачкою за вказаним договором позики, чим відповідно до положень ч.1 ст. 264 ЦК України перервала визначений ст. 256 ЦК України строк позовної давності. А тому даний позов подано ОСОБА_1 в межах строку позовної давності.

За таких обставин, враховуючи викладене, а також часткове визнання відповідачкою позову, оскільки ОСОБА_2 у добровільному порядку борг за вищевказаним договором позики в обумовлені строки позивачці не повернула, то суд вважає за необхідне, частково задовольняючи в цій частині позовні вимоги, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 68 056, 57 грн., з розрахунку 2503 дол.США /1/2 частина боргу за договором позики (5006 дол.США)/ х 27,19 грн. /еквівалент 1 долара США за курсом НБУ станом на 02 квітня 2019 року/, та три проценти річних від простроченої суми боргу, в межах трирічного строку позовної давності та заявлених позовних вимог, за період з 11 січня 2016 року по 19 листопада 2018 року (2 роки і 312 днів), в розмірі 5828,63 грн. (68056,57 грн. х 3% = 2041,70 грн. х 2 роки = 4083,40 грн. + 1745,23 грн. (2041,70 грн. : 365 дн. х 312 дн.).

Відповідно до правового висновку ВСУ, викладеного у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

З огляду на зазначене, так як відповідачкою порушено грошове забов»язання за вищевказаним договором позики, предметом якого є грошові кошти, виражені у гривнях з визначеним еквівалентом в іноземній валюті, то в частині позову щодо стягнення з відповідачки на користь позивачки інфляційних збитків за період з вересня 2012 року по 19 листопада 2018 року у розмірі 102252,8 грн., а також 3% річних за період з 1 вересня 2012 року по 10 січня 2016 року, суд вважає за необхідне відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки необхідно стягнути на користь позивачки на відшкодування витрат по сплаті судового збору 738,85 грн. /73885,2 грн. х 1 %/.

Керуючись ст.256,257,261,264,533,625,1046,1049,1050 ЦК України, 10-13,141,259,263-265,268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 68 056 (шістдесят вісім тисяч п'ятдесят шість) гривень 57 копійок та три проценти річних у розмірі 5828 (п'ять тисяч вісімсот двадцять вісім) гривень 63 копійки.

В іншій частині в позові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 738 (сімсот тридцять вісім) гривень 85 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду через Бородянський районний суд Київської області.

Повне рішення суду складено 05 квітня 2019 року.

Головуючий-суддяА.Міланіч