Справа № 340/451/18
Провадження № 22-ц/4808/392/19
Провадження №22-ц/4808/390/19
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: представника Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області - Гамуляк О.М., представника Військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону - Логінова В.О., представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України, третя особа: Військова прокуратура Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду, за апеляційними скаргами представника Державної казначейської служби України на рішення Верховинського районного суду, ухвалене головуючим суддею Бучинським А.Б., 20 грудня 2018 року, повний текст якого складено 27 грудня 2018 року та на додаткове рішення Верховинського районного суду, ухвалене суддею Бучинським А.Б., 27 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Державної казначейської служби України, третя особа: Військова прокуратура Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду. Позовні вимоги були мотивовані тим, що вироком Верховинського районного суду від 09.09.2016 залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.02.2017, його було засуджено за ч.3 ст.426 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік та покладено обов'язки передбачені ст. 76 КК України. Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 17.05.2018 скасовано дані рішення судів і закрито кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Враховуючи вказане, позивач вважав, що має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок незаконного засудження за період з 25.06.2015 року по 17.05.2018 року. А тому просив стягнути з відповідача 332924 грн матеріальної шкоди, яка полягала в неотриманні грошового забезпечення та 41 250 грн коштів, сплачених за надання правової допомоги під час досудового розслідування та розгляду кримінального провадження, що разом становить 374 174 грн. З урахуванням мінімальної заробітної плати, тривалості часу перебування позивача під слідством і судом, глибини душевних страждань, яких він зазнав під час слідства та суду, інших негативних наслідків морального характеру ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.

Рішенням Верховинського районного суду від 20 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 374 174 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. В задоволенні решти позову відмовлено за його безпідставністю.

Додатковим рішенням цього ж суду від 27 грудня 2018 року вирішено питання розподілу судових витрат. Постановлено стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн.

Не погоджуючись із рішенням Верховинського районного суду від 20 грудня 2018 року, представник Державної казначейської служби України подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, дії правоохоронних органів не визнано незаконними, що є необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди. Також відсутній прямий причинний зв'язок між шкодою та незаконними діями, як необхідна умова деліктної відповідальності. На думку відповідача, судом не враховано положення п.п. 1, 3, 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» відповідно до яких мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та інших виплат. Судом також не обґрунтовано розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 200 000 грн та не зазначено доказів на підтвердження стягнення саме такої суми. Крім того, постановою Верховного Суду України від 17.05.2017 року скасовано рішення суду щодо ОСОБА_4 за суб'єктним складом, проте в даній постанові не спростовується сам факт вчинення ним неправомірного проступку. Апелянт вважає, що при ухваленні рішення про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 332 924 грн, завданої у вигляді недоотриманого грошового забезпечення, яке виплачує орган, визначений законом - Державна прикордонна служба України та Міністерство оборони України, суд не залучив відповідний орган. Відшкодування матеріальної шкоди, завданої іншим органом за рахунок Державного бюджету органом ДКСУ не передбачено жодним нормативно-правовим актом. На думку відповідача, суд також не взяв до уваги, що ОСОБА_4 було звільнено з військової служби через службову невідповідність 07.07.2015. Позивач не оскаржував вказане рішення, тому підстави для відшкодування втраченого заробітку з 07.07.2015 по 17.05.2018 відсутні, оскільки на момент розслідування та ухвалення рішень судом позивач в трудових відносинах не перебував.

Не погоджується відповідач також із висновком суду про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 41250 грн. Апелянт вказує, що зазначені витрати були понесені позивачем з 14.09.2015 по 17.05.2018 за підготовку та участь в судових засіданнях адвоката, тобто до набрання чинності нової редакції ЦПК України. Вказані вимоги мали бути заявлені безпосередньо в судових засіданнях. Крім того, суду не надано доказів сплати позивачем таких витрат та підтверджується тільки фіскальним чеком, що на думку апелянта, суперечить нормам ст. 137 ЦПК України (чинної на час прийняття рішення). Посилаючись на вищенаведене, представник ДКСУ просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Представник ДКСУ також подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Верховинського районного суду від 27 грудня 2018 року. Апелянт вказує на те, що в судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції 20.12.2018 представником позивача не було заявлено клопотання щодо розміру та підстав відшкодування судових витрат за надання правової допомоги, лише заявлено, що на час проведення судового засідання вона не готова надати відповідний розрахунок. Крім того, договір про надання правової допомоги було укладено між ОСОБА_4 та адвокатом Поляком П.П. Участь у судових засіданнях, а також відшкодування судових витрат - ОСОБА_5, який за твердженням суду є представником позивача, суперечить вимогам ст. 137 ЦПК України. Суд дійшов висновку про відшкодування витрат на підставі звіту про надані послуги, а не акту виконаних робіт, фіскального чеку, що на думку апелянта, не є доказом оплати наданих послуг. Посилаючись на вищенаведене, просить додаткове рішення скасувати.

В судовому засіданні представник ДКСУ апеляційну скаргу підтримав, додатково вказавши, що дії правоохоронних органів не визнано незаконними, а отже, немає підстав для відшкодування шкоди. Крім того, судом не обґрунтовано розмір стягненої моральної шкоди, а також не підтверджено відповідними доказами розмір витрат, понесених за надання правової допомоги.

Представник ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважаючи рішення законними і обґрунтованими. Просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Також пояснив, що за час перебування під судом і слідством позивач зазнав моральних страждань, оскільки його було обмежено у праві виїзду за кордон, а також звільнено з роботи. Наказ про звільнення з військової служби до ухвалення постанови Верховним Судом ОСОБА_4 не оскаржував. Представник також повідомив, що ОСОБА_4 після закриття відносно нього кримінального провадження звертався до керівництва Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України з проханням поновити його на роботі, однак йому було відмовлено.

Представник третьої особи - Військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону у судовому засіданні вказав, що ОСОБА_4 дійсно вчинив правопорушення, оскільки сприяв незаконному переміщенню через кордон контрабанди цигарок, отримавши незаконну вигоду. Позивач був звільнений зі служби 07.07.2015 року на підставі висновку про службове розслідування ще до вироку суду та не оскаржував наказ про звільнення. Тому вважає, що правових підстав для стягнення в його користь матеріальної і моральної шкоди немає. У зв'язку із цим просив судові рішення скасувати, а в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга представника Державної казначейської служби України на рішення місцевого суду від 20 грудня 2018 року підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивач будучи незаконно засудженим, кримінальне провадження відносно якого закрито за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, має право, зокрема, на відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій, сум, сплачених у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги, а також моральної шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду».

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду не погоджується, зважаючи на таке.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги. Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 383/596/15).

Судом першої інстанції встановлено, що 25.06.2015 відносно ОСОБА_4 внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.368 КК України та 06.07.2015 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.426 КК України (а.с.7-9).

Вироком Верховинського районного суду від 09.09.2016 залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.02.2017 ОСОБА_4 було засуджено за ч.3 ст.426 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік та покладено на нього обов'язки передбачені ст.76 КК України, а саме не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з'являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції. Запобіжній захід до вступу вироку в законну силу залишено попередній - особисте зобов'язання(а.с.10-17).

Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 17.05.2018 скасовано вирок Верховинського районного суду від 09.09.2016 та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.02.2017 щодо ОСОБА_4, кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.426 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення (а.с.18-21).

Відповідно до представлених позивачем довідок розмір неодержаного ОСОБА_4 заробітку за період з 07.07.2015 до 17.05.2018 становить 333 964 грн. 10 коп. (а.с.23-27).

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді неодержаного ОСОБА_4 заробітку у розмірі 333 964 грн 10 коп. апеляційний суд бере до уваги таке.

Згідно наказу начальника 31 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 07.07.2015 №133-ос, припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби старшого сержанта ОСОБА_4, дільничного інспектора прикордонної служби 1 категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Шибени» ІІІ категорії (тип В), звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України та ст.26 ч.8 п. «е» (через службову невідповідність осіб рядового, начальницького і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов'язків) Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» без надання права носіння військової форми одягу (а.с. 22).

Апеляційним судом встановлено, що згаданий наказ винесено на підставі Висновку службового розслідування, який затверджено начальником Чернівецького прикордонного загону 06.07.2015, де констатовано порушення вимог статей 11, 16, 30, 37 Статуту внутрішньої служби ЗСУ та статей 1-4, 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ і рекомендовано дільничного інспектора прикордонної служби ОСОБА_4 притягнути до дисциплінарної відповідальності та оголосити дисциплінарне стягнення «звільнити з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю».

Згідно п. 1 ст. 3 вказаного Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, неодержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Апеляційний суд зауважує, що вимога про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неодержаного ОСОБА_4 заробітку суперечить вищевказаним нормам Закону зважаючи на таке.

На обґрунтування вказаної вимоги позивач зазначив, що його звільнено через діяння, інкриміновані йому як злочин. Разом з тим, з висновку службового розслідування вбачається, що на ОСОБА_4 накладено дисциплінарне стягнення за порушення правил несення прикордонної служби, а не у зв'язку із вчинення ним кримінального правопорушення та притягнення його до кримінальної відповідальності. Крім того, позивач не оскаржував наказ про звільнення його з військової служби, не звертався до суду з позовом про поновлення його на службі. Отже, ОСОБА_4 погоджувався із обґрунтованістю розірвання з ним контракту і звільненням з військової служби.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до помилкового висновку про обгрунтованість позовної вимоги ОСОБА_4 щодо стягнення у його користь матеріальної шкоди у вигляді неодержаного заробітку у розмірі 333 964 грн 10 коп.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на правову допомогу колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно з пунктом 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об'єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Встановлено, що відповідно до звіту про надані юридичні послуги згідно договору №б/н від 01.06.2018 Адвокатське об'єднання «Поляк і партнери» з 14.09.2015 по 17.05.2018 представляло інтереси позивача під час розгляду справи у Верховинському районному суді, Апеляційному суді Івано-Франківської області, готувало процесуальні документи в касаційну інстанцію (а.с.29).

Згідно вказаного звіту та фіскального чеку №444001 від 27.07.2018 ОСОБА_4 за договором від 23.07.2015 за надання юридичної допомоги АО «Поляк і Партнери» в ході розгляду кримінального провадження сплачено 41 250,00 грн (а.с.28-29). Отже, витрати ОСОБА_4 на правову допомогу у зв'язку із розглядом кримінальної справи підтверджено належними документальними доказами.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги в даній частині позову є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення моральної шкоди апеляційний суд зауважує наступне.

Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом прямо передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи з обставин конкретної справи, може визначити і більший розмір відшкодування.

Представник ДКСУ в апеляційній скарзі посилався на те, що пунктами 1,3,9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» в редакції, чинній на час ухвалення рішення установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімум для працездатних осіб.

Однак, відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, є відмінним від компенсації втраченого заробітку у зв'язку із незаконним засудженням, а отже, підстави для застосування цієї норми до спірних правовідносин відсутні. Тому названі доводи апелянта є безпідставними.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, апеляційний суд приходить до висновку, що визначений судом першої інстанції розмір заподіяної позивачу моральної шкоди у сумі 200 000 грн є недоведеним у такому розмірі, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням обставин справи, тяжкості страждань позивача, апеляційний суд приходить до висновку, що розмір завданої моральної шкоди необхідно визначити у розмірі 129 312 грн як такий, що відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та духовних страждань позивача.

При визначенні розміру відшкодування заподіяної моральної шкоди, апеляційний суд виходить із того, що, відшкодування моральної шкоди, згідно ст. 3 Закону, провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством чи судом (34 місяці і 22 дні), який станом на час розгляду справи судом першої інстанції становив 3 723 грн.

Що ж стосується законності ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення про стягнення з Державної казначейської служби України судових витрат, що складаються з витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн, то апеляційний суд вважає дане рішення законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд першої інстанції, визначаючи витрати, понесені ОСОБА_4 на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи: договір №101/18 про надання юридичної (правничої) допомоги від 19.06.2018, укладений між ОСОБА_4 та Адвокатським об'єднанням «Поляк і Партнери», згідно якого представляти інтереси позивача за змістом ст.15 ЗУ «Про адвокатуру» уповноважені адвокати - учасники вказаного об'єднання; звіт (акт) про надані послуги у зв'язку із розглядом справи від 20.12.2018, фіскальний чек № 456001 від 02.11.2018 не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, адже розмір витрат на правничу допомогу має бути доведеним, документально обґрунтованим та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 6 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апелянта про те, що представником позивача не було заявлено клопотання щодо відшкодування судових витрат у порядку передбаченому ст.246 ЦПК України апеляційний суд відхиляє, оскільки як вказував сам апелянт судове засідання проводилося в режимі відеоконференції і представник ОСОБА_4 вказав, що відповідний розрахунок витрат за надання правової допомоги буде надано у наступне судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Розгляд справи по суті завершився 20 грудня 2018 року. Відповідне клопотання представником позивача заявлено до судових дебатів та вирішено 27 грудня 2018 року, що відповідає вимогам вказаної вище статті.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави.

Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів Державною казначейською службою України. Вказаний висновок викладено у постанові Верхового Суду від 20 березня 2019 року у справі № 757/27840/17-ц. Однак, місцевий суд в порушення норм чинного законодавства України спричинену шкоду стягнув з Державного Казначейства України.

Беручи до уваги викладене, рішення суду першої інстанції в даній справі не являється законним і обґрунтованим. Тому воно не може бути залишене в силі. В даному випадку є правові підстави для ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України на рішення Верховинського районного суду від 20 грудня 2018 року задовольнити частково.

Рішення Верховинського районного суду від 20 грудня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України, третя особа: Військова прокуратура Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 41 250,00 грн (сорок одна тисяча двісті п'ятдесят гривень) шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Позов ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України, третя особа: Військова прокуратура Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди у розмірі 129 312 (сто двадцять дев'ять тисяч триста дванадцять) гривень шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України на додаткове рішення Верховинського районного суду від 27 грудня 2018 року залишити без задоволення, а вказане рішення в даній справі - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк