Справа № 461/775/17 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/1497/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.

з участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Юрківа О.Р., у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг, -

в с т а н о в и л а:

позивач звернулася в суд з позовом до ПАТ «Універсал Банк». Свої вимоги мотивувала тим, що між ВАТ «Універсалбанк», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_3 21 березня 2008 року було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2514, предметом якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні послуги в рамках ліміту що дорівнює 1 104 000 доларів США (пункт 1.1.) Істотні умови цього договору в ньому не зазначались. Натомість в пункті 1.1.1. визначалось, що умови договору, порядок його надання, сума, строк, порядок виконання зобов'язань, розмір і прядок сплати за кредитні послуги в межах цього договору оформляється додатковою угодою до цього договору у формі окремої індивідуальної угоди. Як зазначає позивач, розмір відсотків в Генеральному договорі не зазначався, а було наявне посилання на Індивідуальну угоду (пункт 1.3) В цьому пункті передбачалась можливість встановлення підвищеного розміру відсоткової ставки. Цього ж дня 21 березня 2008 року між відповідачем та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № BL2514/BL2514-K «Індивідуальна угода», предметом якої банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 804 000 доларів США (пункт 1), які позичальник зобов'язався повернути в терміни та розміри передбачені Графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до цієї Індивідуальної угоди. За використання кредитних коштів по додатковій угоді пунктом 3.1. встановлювалась відсоткова ставка в розмірі 11, 5% річних, що була базовою відсотковою ставкою. За користування кредитними коштами понад строк (або термін погашення за графіком погашення кредиту) встановлений генеральним договором та/або цією індивідуальною угодою, процентна ставка встановлювалась в розмірі 23 % річних - підвищена процентна ставка. За надання кредиту позичальник має сплатити банку винагороду у розмірі 0, 99 % від суми кредиту, а в разі часткового або повного дострокового погашення кредиту, позичальник сплачує банку винагороду у розмірі 1, 5% від суми дострокового погашення (пункти 3.3, 3.4. Індивідуального договору).

Позивач вважає, що оскаржувані кредитні договори не відповідають вимогам ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України, оскільки відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, щодо відсоткової ставки та фактично нарахованих та стягнутих з позивач сум відсотків, тому в силу закону визнаються недійсними. Відповідач заперечує наявність вищенаведених обставин, та замовчував їх існування. Наявність достовірної інформації про розмір реальної відсоткової ставки в абсолютних та відносних величинах 21.03.2008 року перешкодили позивачу укласти оскаржувані договори з відповідачем та вчиненню оскаржуваного правочину.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року оскаржила позивач ОСОБА_3

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що розмір відсотків в генеральному договорі не зазначався, а було наявне лише посилання на індивідуальну угоду. Стверджує, що фактично при аналізі укладених між позивачем та відповідачем угод, на її думку, вбачається наявність умислу в діях банку щодо приховування та спотворення реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларування в договорі заниженої ціни у вигляді абсолютного здорожчання кредиту, мотивом чого було введення її, як споживача, в оману з метою отримання максимального прибутку. Стверджує, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо оплати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним генеральний договір про надання кредитних послуг від 21.03.2008 року, укладений між ВАТ «Універсалбанк» та ОСОБА_3

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом направлення повідомлень.

Від позивача ОСОБА_4 10 квітня 2019 року надійшло клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дати у зв»язку з хворобливим станом здоровя, проте жодних доказів до клопотання долучено не було.

Враховуючи те, що колегією суддів не приймалось рішення про обов»язкову явку учасників справи для надання пояснень у справі, доказів поважності причин неявки в судове засідання апелянт та її представник не надали, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутності апелянта ОСОБА_3

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що між ВАТ «Універсал банк», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_3 21 березня 2008 року було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2514, предметом якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні послуги в рамках ліміту що дорівнює 1 104 000 доларів США (пункт 1.1.) У пункті 1.1.1. визначалось, що умови договору, порядок його надання, сума, строк, порядок виконання зобов'язань, розмір і прядок сплати за кредитні послуги в межах цього договору оформляється додатковою угодою до цього договору у формі окремої індивідуальної угоди. В пункті 1.3 передбачено можливість встановлення підвищеного розміру відсоткової ставки.

21 березня 2008 року між відповідачем та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № BL2514/BL2514-K «Індивідуальна угода», предметом якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 804 000 доларів США (пункт 1), які позичальник зобов'язався повернути в терміни та розміри графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до цієї Індивідуальної угоди.

За використання кредитних коштів по додатковій угоді пунктом 3.1. встановлювалась відсоткова ставка в розмірі 11, 5% річних, що була базовою відсотковою ставкою. За користування кредитними коштами понад строк (або термін погашення за графіком погашення кредиту) встановлений генеральним договором та/або цією індивідуальною угодою, процентна ставка встановлювалась в розмірі 23 % річних підвищена процентна ставка.

За надання кредиту позичальник має сплатити банку винагороду у розмірі 0,99 % від суми кредиту, а в разі часткового або повного дострокового погашення кредиту, позичальник сплачує банку винагороду у розмірі 1, 5 % від суми дострокового погашення (пункти 3.3, 3.4. Індивідуального договору).

В подальшому між позивачем та відповідачем було укладено 46 додаткових угод до генерального договору, котрими сторони за обопільною згодою встановлювали конкретний розмір відсотків у певні періоди дії кредитних зобов'язань.

На момент укладення угод позивач розуміла всі їх умови, про що свідчить її власноручний підпис на угодах, копії яких наявні в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частинами 2 та 4 статті 11 цього Закону встановлено низку обов'язків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору. Зокрема, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місце знаходження кредитодавця та кредитні умови. У договорі про надання споживчого кредиту повинні бути зазначені: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови визначені законодавством.

Судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір в сукупності з додатковими угодами до нього, містить усі необхідні умови надання та повернення кредиту, передбачені ч. ч. 2 та 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 7.4. генерального договору про надання кредитних послуг №ВL2514 передбачено, що укладенням цього договору Позичальник підтверджує, що до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у Банку, а саме: найменування та місцезнаходження Банку юридичної особи та його структурного підрозділу, умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту тощо; попереджений Банком про те, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе позичальник; йому надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості позичальника за кредитом та процентами за користування ним.

З наведеного вбачається, що на момент підписання генерального договору про надання кредитних послуг № ВL2514 та додаткових угод ОСОБА_3 була ознайомлена з умовами кредитування, а також розуміла їх значення, що підтверджується її підписом на Договорі та додаткових угодах до нього.

Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору позивач могла скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, чого ОСОБА_3 не зробила. Натомість позивачкою в подальшому укладались Додаткові угоди до Генерального договору, у яких також зазначались відповідна інформація.

Судом також встановлено і те, що умови договору кредиту позивачем частково виконувались, кредитні кошти і відсотки за користування такими частково повертались.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг з підстав, передбачених ч.ч. 1 - 3 ст. 203, 229, 230 ЦК України.

За таких обставин, судом, під час розгляду справи, як зі змісту генерального договору, а також додаткових угод, так і з зібраних та досліджених письмових доказів не виявлено порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладання договорів, підстав для визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг не встановлено.

Щодо посилання позивача на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що укладений договір є несправедливим, суперечить принципу добросовісності і містить істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, районний суд вірно враховував, що за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Із вказаного вбачається, що для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував несправедливість та дисбаланс договірних відносин, не навів доказів які саме умови договору суперечать принципу добросовісності, і яка шкода завдана позивачу.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи ту обставину, що між сторонами укладено кредитний договір, який відповідає вимогам закону, зокрема ст.ст. 1054, 1055 ЦК України та ст.ст. 18, 19 Закону України Про захист прав споживачів (в їх редакціях, що були чинними на момент укладення 21.03.2008 року кредитного договору між сторонами), а також те, що у спірному Кредитному договорі та Додаткових угодах до нього, визначені істотні умови договору, зокрема: строк дії договору, предмет договору (розмір кредиту), умови і порядок надання кредиту, розмір щомісячних платежів по кредиту та відсоткам; загальну суму кредиту та загальну суму кредиту з урахуванням відсотків; ефективну процентну ставку та подорожчання кредиту і таке інше, позивач з такими ознайомлена і виконувала їх, а тому підстав для визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг, в силу ст. 215 ЦК України, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_3 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету ОСОБА_5 Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 квітня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_6