Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 175/1626/14-ц

провадження № 61-10066св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк МаргаритаМиколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу РумянцеваЛюдмила Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року у складі судді Озерянської Ж. М. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2014 року ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ЯрмолюкМ. М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу РумянцеваЛ. І., про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 28 серпня 1993 року він уклав шлюб з ОСОБА_8, під час якого у них народилися дві доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. На початку 1997 року він разом з дружиною вирішили придбати незавершений будівництвом будинок в садовому товаристві, який згодом перевели в житловий фонд. На землю під будинком не було жодних документів. 02 березня 1997 року між ОСОБА_8 та продавцем незавершеного будинку було укладено договір завдатку в сумі 500 доларів США при загальній вартості будинку - 6 000 доларів США. Він і його дружина на той час займали відповідальні посади, а тому вони не мали часу займатися оформленням документів на вказану нерухомість, у зв'язку з чим вирішили оформити будинок на батька дружини ОСОБА_4 Всі кошти для розрахунку з продавцем будинку та для подальшої приватизації земельної ділянки і введення будинку в експлуатацію надавали він та його дружина. У 2005 році ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку та свідоцтво про право власності на будинок, а 20 червня 2007 року подарував це майно ОСОБА_8 З того часу він з дружиною протягом декількох років добудовували будинок за власні кошти, провели всі комунікації: світло, воду, каналізацію та зробили всі оздоблювальні роботи всередині будинку, а також привели в належний стан подвір'я. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла і після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із: житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані на території АДРЕСА_3; квартири АДРЕСА_1; 54/100 частини квартири АДРЕСА_2; банківського вкладу «Подарунок «Постійний» НОМЕР_2, відкритого в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») на ім'я ОСОБА_8 на підставі договору від 10 червня 2013 року на загальну суму 37 000 грн з відповідними процентами; 1/2 частини автомобіля марки «RENAULT» модель KANGOO, білого кольору, державний номерний знакНОМЕР_1. Він здійснив поховання дружини та повідомив своїм донькам, що на одну з них він з їх бабою та дідом переоформлять будинок, а на іншу доньку - квартиру. Однак з початку січня 2014 року ОСОБА_3 стала його ображати та виганяти з квартири, обґрунтовуючи це тим, що його дружина 29 серпня 2013 року склала заповіт на її ім'я. На початку лютого 2014 року він довідався про зміст заповіту, за яким його померла дружина все своє майно заповіла своїй матері, а не йому з їх дітьми. Коли він звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М. М. із заявою про прийняття спадщини, йому повідомили, що ще раніше до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_3 Вважає, що якщо його дружина й підписувала зазначений заповіт, то вона знаходилася в такому стані, що не усвідомлювала своїх дій. ОСОБА_3 відмовляється надати йому документи на спадкове майно дружини та не визнає його право як на спадщину, так і на частку в майні подружжя. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л. І. 29 серпня 2013 року; визнати домоволодіння АДРЕСА_3 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння, на 1/2 частину земельної ділянки за цією ж адресою, на 1/2 частину банківського вкладу «Подарунок «Постійний» НОМЕР_2 на загальну суму 37 000 грн з відповідними процентами, на 1/2 частину автомобіля марки «RENAULT» модель KANGOO; визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_8 на 1/10 частину домоволодіння АДРЕСА_3, на 1/10 частину земельної ділянки за цією ж адресою, на 54/500 частини квартири АДРЕСА_2, на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1, на 1/10 частину банківського вкладу «Подарунок «Постійний» НОМЕР_2 на загальну суму 37 000 грн з відповідними процентами; визнати за ОСОБА_2: право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 на 1/10 частину домоволодіння АДРЕСА_3, на 1/10 частину земельної ділянки за вказаною адресою, на 54/500 частини квартири АДРЕСА_2,на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1, на 1/10 частину банківського вкладу «Подарунок «Постійний» НОМЕР_2 на загальну суму 37 000 грн з відповідними процентами, на 1/10 частину автомобіля марки «RENAULT» модель KANGOO.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року за заявою ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л. І. 29 серпня 2013 року, залишено без розгляду.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року позов задоволено частково. Визнано домоволодіння АДРЕСА_3 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке в цілому складається з житлового будинку загальною площею 145,9 кв. м, житловою площею 49,7 кв. м, та господарських будівель і споруд: літній душ - літ. Б, сарай - літ. В, вбиральня - літ. Г, сарай - літ. Д, колодязь - літ. к, огорожі № 1, 2. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою загальною площею 0,0811 га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину банківського вкладу «Подарунок «Постійний» НОМЕР_2, відкритого в ПАТ «ВіЕйБі Банк» на ім'я ОСОБА_8 на підставі договору від 10 червня 2013 року, на загальну суму 37 000 грн з відповідними процентами. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «RENAULT» модель KANGOO, тип ФУРГОН МАЛОТОНАЖНИЙ-В, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, 2002 року випуску, № кузова VIN-НОМЕР_4. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 на 1/20 частину вищевказаного домоволодіння. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 на 1/20 частину земельної ділянки. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 на 1/20 частину автомобіля марки «RENAULT» модель KANGOO. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 на 54/1000 частини квартири АДРЕСА_2 загальною площею 48,5 кв. м, житловою площею 28,7 кв. м, що складається з: 1 - коридор 9,2 кв. м, 2 - житлова кімната 17,0 кв. м, 3 - житлова кімната 11,7 кв. м, 4 - кухня 8,2 кв. м, 6 - кладова 0,5 кв. м, 7 - ванна кімната 2,6 кв. м, 8 - вбиральня 1,0 кв. м. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 45,6 кв. м, житловою площею 27,4 кв. м, що складається з: 1 - коридор 4,4 кв. м, 2 - кладова 0,3 кв. м, 3 - ванна кімната 2,0 кв. м, 4 - туалет 1,2 кв. м, 5 - кухня 7,7 кв. м, 6 - житлова кімната 10,3 кв. м, 7 - житлова кімната 17,1 кв. м, 8 - кладова 0,4 кв. м, І - лоджія 2,2 кв. м. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 на 1/20 частину банківського вкладу «Подарунок «Постійний» НОМЕР_2, відкритого в ПАТ «ВіЕйБі Банк» на ім'я ОСОБА_8 на підставі договору від 10 червня 2013 року на загальну суму 37 000 грн з відповідними процентами. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки внаслідок спільних трудових та грошових затрат позивача і його дружини його вартість істотно збільшилася. На момент смерті ОСОБА_8 їй та її чоловіку належало право власності по 1/2 частині спірного майна (крім квартир, які були особистою власністю дружини) та банківського вкладу кожному. При визначенні часток у спадковому майні інших спадкоємців суд першої інстанції врахував наявність чинного на час розгляду справи заповіту, малолітньої доньки спадкодавця ОСОБА_2, яка згідно із законом має право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У січні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що домоволодіння АДРЕСА_3 та земельна ділянка для його обслуговування 12 червня 2007 року були подаровані ОСОБА_8 її батьком ОСОБА_4, а тому зазначене майно не може бути спільною сумісною власністю подружжя. Визнаючи спірне домоволодіння спільною власністю подружжя, місцевий суд безпідставно послався на висновок будівельно-технічної експертизи від 05 квітня 2017 року № ГО-748, оскільки позивачем не надано доказів дійсної вартості спірного будинку на час його дарування та доказів про істотне збільшення вартості будинку і понесених витрат на таке збільшення. В матеріалах справи наявні докази того, що спірний будинок був збудований та придатний до проживання ще до укладення договору дарування, і, відповідно, мав певну вартість, яка судом не встановлена. Під час проведення експертизи також не було встановлено, що в результаті ремонтно-будівельних робіт збільшилася площа будинку чи допоміжних приміщень, а тому відсутні підстави для висновку про істотне збільшення вартості цього майна. Експертом не визначалися окремо вартість будівництва та реконструкції, проведення комунікацій, оздоблювальних робіт, а також вартість будівельних матеріалів. При вирішенні питання про призначення будівельно-технічної експертизи місцевим судом не враховано пояснень її представника та безпідставно не доручено проведення експертизи Дніпропетровському науково-дослідному бюро судових експертиз Міністерства юстиції України. Тому висновок будівельно-технічної експертизи від 05 квітня 2017 року № ГО-748 не повинен братися до уваги. Місцевим судом неправомірно відмовлено відповідачам у допиті свідків, яким було відомо про обставини придбання будинку та про джерела походження коштів, використаних на його ремонт, при цьому допитано свідків за клопотанням сторони позивача. Вирішуючи спір в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки, суди безпідставно виходили з того, що вона була приватизована ОСОБА_8, так як право власності на неї вона набула на підставі договору дарування. Предметом цього позову не було вирішення спору між позивачем та його померлою дружиною щодо поділу їх спільного сумісного майна і виділу його конкретної частини. Судами попередніх інстанцій не враховано, що позивач не надав доказів звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на половину спільного майна подружжя, а тому, пред'явивши позов про визнання права на 1/2 частину домоволодіння, земельної ділянки, банківського вкладу та автомобіля, він обрав неналежний спосіб захисту. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом, місцевий суд не взяв до уваги, що в матеріалах спадкової справи наявна інформація про цього спадкоємця та відсутній будь-який спір щодо її права на отримання свідоцтва про право на спадщину (обов'язкової частки). Тому підстав для звернення до суду за захистом прав неповнолітньої ОСОБА_2 у позивача не було. Крім того, на час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_2 була повнолітньою, однак її не залучено до розгляду цієї справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

20 березня 2018 року справа № 175/1626/14-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Мотивів щодо незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями в частині відмови в позові в касаційній скарзі не наведено.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), та статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року та частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що 28 серпня 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено шлюб, під час якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У 2005 році батько ОСОБА_8 - ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку та свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_3, а 20 червня 2007 року подарував це майно своїй дочці ОСОБА_8 З того часу сім'я ОСОБА_8 протягом декількох років добудовували, оздоблювали будинок за власні кошти, провели всі комунікації (світло, воду, каналізацію) та зробили всі оздоблювальні роботи всередині будинку, а також привели в належний стан подвір'я.

Згідно зі статтею 60, частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07 вересня 2013 року серії НОМЕР_5, виданим Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на належне їй майно: житловий будинок АДРЕСА_3, що належав їй на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого12 червня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального Юрченко Л. Л.; земельну ділянку площею 811 кв. м, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер НОМЕР_3), що розташована за вказаною адресою, яка належала їй на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 12 червня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_10; квартира АДРЕСА_1, яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17 вересня 2003 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Єдаменко O. A., зареєстровано в реєстрі за № 2791, та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 21 грудня 2003 року за № 20 у книзі № 90п; 54/100 частини квартири АДРЕСА_2, які належали їй на підставі: 28/100 (1/3*74/100) частини - свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів міста Дніпропетровська 03 лютого 1998 року, та 26/100 частини - договору дарування від 01 грудня 1995 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою; 1/2 банківського вкладу «Подарунок «Постійний» НОМЕР_2, відкритого в ПАТ «ВіЕйБі Банк» на її ім'я на підставі договору від 10 червня 2013 року, на загальну суму 37 000 грн з відповідними процентами; 1/2 частину автомобіля марки «RENAULT» модель KANGOO, тип ФУРГОН-МАЛОТОНАЖНИЙ-В, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, 2002 року випуску, № кузова VIN-НОМЕР_4, який належав їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 23 грудня 2007 року.

За життя ОСОБА_8 склала заповіт від 29 серпня 2013 року, за яким усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала своїй матері ОСОБА_3

На момент складання та підписання заповіту 29 серпня 2013 року ОСОБА_8 будь-якими психічними захворюваннями не страждала, що підтверджується висновком від 01 жовтня 2015 року № 37 судово-психіатричного експерта Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради».

Згідно з висновком від 13 січня 2017 року № 4264-16 судової почеркознавчої експертизи, складеним експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_12, рукописні записи «Заповіт мною прочитаний вголос та підписаний особисто ОСОБА_8» та підпис від імені ОСОБА_8, що розміщеній у графі «підпис:» заповіту, складеного від імені ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3, який посвідчений 29 серпня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л. І. та зареєстрований в реєстрі за № 342, виконані самою ОСОБА_8

18 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровської міського нотаріального округу Ярмолюк М. М. із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_8, у зв'язку з чим була відкрита спадкова справа №1/2014.

20 лютого 2014 року матір спадкодавця ОСОБА_3 також звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, складеним 29 серпня 2013 року на її користь від імені ОСОБА_8, а 18 лютого 2014 року батько спадкодавця ОСОБА_4 подав до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини.

Своїм правом на прийняття спадщини скористалася і старша донька спадкодавця ОСОБА_5, подавши 21 лютого 2014 року до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті матері.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною першою статті 1221ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 1241 ЦК України).

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (зміна черговості одержання права на спадкування).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно зі статтею 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Щодо позову ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2

Вирішуючи позовні вимоги, пред'явлені в інтересах неповнолітньої на час звернення до суду ОСОБА_2, суди попередніх інстанції дійшли передчасного висновку про можливість задоволення цих вимог з огляду на таке.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Статтею 4 ЦПК України 2004 року визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.

В матеріалах справи відсутні докази того, що нотаріусом було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім того, позивачем не доведено наявність спору з відповідачами щодо права ОСОБА_2 на обов'язкову частку у спадщині.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог у зв'язку з неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій вищенаведених норм матеріального права.

Щодо позову ОСОБА_1 у своїх інтересах.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_1 на підставі вищенаведених норм сімейного законодавства права власності на 1/2 частину банківського вкладу «Подарунок «Постійний» НОМЕР_2 на загальну суму 37 000 грн з відповідними процентами та на 1/2 частину автомобіля марки «RENAULT», модель KANGOO, оскільки позивачем доведено, що вказане майно було придбано подружжям під час перебування у шлюбі за їх спільні кошти і є їх спільною сумісною власністю.

Правильними є й висновки судів про відмову в позові ОСОБА_1 про визнання за ним в порядку спадкування за законом права власності на 54/500 частини квартири АДРЕСА_2 та на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1, оскільки вказане нерухоме майно було особистою власністю спадкодавця ОСОБА_8, яке вона заповіла своїй матері ОСОБА_3

Також судами обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на 1/10 домоволодіння, 1/10 земельної ділянки та 1/10 банківського вкладу, так як це майно у складі придбаного подружжям під час шлюбу належало спадкодавцю ОСОБА_8 на день її смерті і вона заповіла його своїй матері, а позивач не належить до кола осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті своєї дружини.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення в частині вирішення наведених вище позовних вимог відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні, тому в цій частині вони підлягають залишенню без змін.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання домоволодіння АДРЕСА_3 та земельної ділянки для його обслуговування спільною сумісною власністю подружжя і визнання за ним права власності на 1/2 частину цього майна, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що вартість спірного житлового будинку істотно збільшилася в результаті здійснених за час шлюбу поліпшень, проведення ремонтних робіт, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 62 СК України як спеціальна норма.

Наведений висновок судів є помилковим з огляду на таке.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року обов'язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту набуття спільної сумісної власності, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов'язком суду при їх оцінці.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

При вирішенні спору в частині визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном подружжя судами не враховано, що майно, яке належало одному з подружжя відповідно до статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок обставин, передбачених законом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 143 ЦПК України 2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Якщо сторони домовилися про залучення експертами певних осіб, суд повинен призначити їх відповідно до цієї домовленості. Особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом. При цьому суд має мотивувати відхилення питань осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 05 квітня 2017 року № ГО-748, складеним експертом Дніпропетровської торгово-промислової палати Алімовою Л. І., ринкова вартість будівельних робіт в період з 20 червня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_3, пов'язаних з поліпшенням (будівництвом та реконструкцією, проведенням всіх комунікацій та оздоблювальних робіт) спірного домоволодіння, становить 213 371,71 грн з урахуванням податку на додану вартість; ринкова вартість будівельних робіт та оздоблювальних матеріалів, які в період з 20 червня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 було використано при поліпшені (будівництві та реконструкції, проведенні всіх комунікацій та оздоблювальних робіт) спірного домоволодіння, складає 516 596,72 грн з урахуванням податку на додану вартість; дійсна вартість (відновна, залишкова) спірного домоволодіння на час проведення експертизи становить 1 376 916 грн.

У зв'язку з наведеним суди встановили, що вартість поліпшень відносно вартості домоволодіння становить 37,52%.

Під час вирішення питання про призначення будівельно-технічної експертизи представник ОСОБА_14 просив поставити на вирішення експертів питання, зокрема щодо вартості спірного домоволодіння на час набуття його у власність ОСОБА_8 на підставі договору дарування та щодо вартості виконаних будівельних робіт з моменту прийняття будинку в експлуатацію у липні 2005 року до вересня 2013 року.

Однак в ухвалі суду першої інстанції від 19 лютого 2015 року не мотивовано підстави відхилення наведених питань, хоча вони мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, судами попередніх інстанцій не встановлено, якою була вартість домоволодіння на час передання його у власність ОСОБА_8 на підставі договору дарування, тобто судами не визначено ту частину майна, яка істотно збільшилася внаслідок його поліпшення.

Також всупереч вимогам процесуального законодавства суди не дали ніякої правової оцінки доводам позивача та наданим ним доказам щодо фактичного придбання домоволодіння під час шлюбу за спільні кошти подружжя.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Оскільки судами попередніх інстанції помилково визнано все домоволодіння АДРЕСА_3 спільною власністю подружжя та право власності позивача на 1/2 частину зазначеного домоволодіння, висновок про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування будинку також є безпідставним.

В порушення вимог статей 367, 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують ці доводи та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінюючи правомірність постановлених у справі судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди зобов'язані власні процесуальні дії належним чином мотивувати, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, а обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов'язковим за таких обставин та за таких умов.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання домоволодіння АДРЕСА_3 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання за нимправа власності на 1/2 частину зазначеного домоволодіння та на 1/2 частину земельної ділянки для його обслуговування не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді цієї справи допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, вирішити заяви та клопотання сторін, дати правову оцінку їх доводам і запереченням та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову задоволенні позову.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання домоволодіння АДРЕСА_3 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину зазначеного домоволодіння та на 1/2 частину земельної ділянки для його обслуговування скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний