Справа № 148/934/16-ц
Провадження № 22-ц/801/305/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 рокуСправа № 148/934/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_3

зацікавлені особи:

ОСОБА_4,

Тульчинський відділ державної виконавчої служби

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2018 року про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та відстрочення виконання рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року, постановлену у складі судді Саламахи О.В., в приміщенні Тульчинського районного суду Вінницької області,

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з клопотанням про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та відстрочення виконання рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

Клопотання обґрунтовано тим, що у провадженні Тульчинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області перебуває виконавче провадження № 54815263 від 02 жовтня 2017 року за виконавчим листом № 148/934/16-ц, виданим Тульчинським районним судом Вінницької області від 03 червня 2016 року про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у сумі 633 473 грн. 25 к., що відповідно до офіційного курсу НБУ на день звернення до суду становить 25000 доларів США, а також судових витрат у сумі 6660,35 грн.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 січня 2018 року задоволено подання державного виконавця та встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 633473,25 грн..

У клопотанні ОСОБА_3 зазначив, що у добровільному порядку він не може виконати рішення суду, оскільки обмежений в праві виїхати за межі України з метою працевлаштування та заробітку коштів, щоб сплатити борг та виконати судове рішення, а тому просив скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та відстрочити виконання рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року, оскільки є обставини, що істотно ускладнюють виконання даного рішення і роблять його неможливим з огляду на відсутність у боржника грошових коштів.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2018 року клопотання ОСОБА_3 в частині відстрочення виконання рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року залишено без розгляду. В задоволенні іншої частини клопотання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзді за межі України відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції в частині залишення без розгляду вимоги про відстрочення виконання рішення суду мотивована тим, що заявник уже звертався до суду із таким клопотанням, і це клопотання залишено судом без задоволення. Щодо іншої частини вимог клопотання, то суд зазначив, що ОСОБА_3 не довів та не надав доказів, які могли б давати підстави для скасування обмеження виїзду за межі України, а лише посилався на скрутне матеріальне становище та на необхідність виїзду за межі державного кордону України з метою працевлаштування.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, вказуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального прав.

Подана апеляційна скарга мотивована тим, що заявник має наміри виїхати за кордон для працевлаштування, що в подальшому дасть йому змогу виконати рішення суду про стягнення боргу, тому просить ухвалу суду першої інстанції змінити в частині залишення без розгляду клопотання боржника про відстрочення виконання рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року та відмови в задоволенні клопотання боржника про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, задовольнивши клопотання ОСОБА_3 про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та відстрочення виконання судового рішення в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не надали.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики в сумі 633 473 грн., 25 к., що відповідно до офіційного курсу НБУ на день звернення до суду становить 25000 доларів США та 6 660 грн. 35 к. судових витрат.

На підставі вказаного рішення, 25 вересня 2017 року видано виконавчий лист (а.с. 3) та 02 жовтня 2017 року згідно постанови ВП № 54815263 відкрито виконавче провадження (а.с.4).

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року боржника ОСОБА_3 оголошено у розшук (а.с. 33).

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням про відстрочення виконання рішення суду.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року в задоволенні клопотання ОСОБА_3 відмовлено.

13 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням у якому знову просив відстрочити виконання рішення суду.

Суд першої інстанції вирішуючи вимоги заяви ОСОБА_3 про відстрочення виконання рішення суду, дійшов висновку про залишення їх без розгляду з тих підстав, що ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року уже вирішено заяву ОСОБА_3 про відстрочення виконання рішення суду.

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на наступне.

Спосіб звернення до суду та порядок вирішення судом заяви про відстрочення і розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення визначено ст. 435 ЦПК України та ст. 33 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень статті 435 ЦПК України та ст. 33 ЗУ «Про виконавче провадження» за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Підставою для відстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України у мотивувальній частині ухвали суду зазначається закон, яким керувався суд постановляючи ухвалу.

В порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали не зазначив на підставі якої правової норми він дійшов висновку про залишення без розгляду заяви ОСОБА_3 про відстрочення виконання рішення суду.

Звертається увага на те, що за змістом положень ст. 435 ЦПК України, у разі відмови судом в задоволенні заяви сторони у відстрочені виконання рішення суду, сторона не позбавлена права повторного звернення до суду із такою заявою.

За таких обставин, неврахування судом першої інстанції вищевказаних вимог процесуального закону призвело до неправильного вирішення судом першої інстанції питання про відстрочення виконання рішення суду та постановлення помилкової ухвали.

В частині вирішення судом клопотання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України слід врахувати наступне.

Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до п. 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 січня 2018 року задоволено подання державного виконавця та встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 633473,25 грн..

На даний час рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року боржником не виконано, що підтверджуються матеріалами справи та матеріалами виконавчого провадження.

Порядок вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України передбачено ст. 441 ЦПК України, у відповідності з якою тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Пунктом 4 розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 передбачено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

У разі врегулювання боргових зобов'язань державний виконавець виносить відповідну постанову про скасування тимчасового обмеження в праві виїзду особи з України, у якій вказуються номер та дата винесення судового рішення про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду з України, копія якої підлягає обов'язковому направленню до Адміністрації ДПС для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю.

Отже, тимчасове обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України законом покладено на суд, а скасування обмеження виїзду у зв'язку з виконанням обов'язку за рішенням, що перебувало на виконанні, покладено на державного виконавця.

На ці обставини суд першої інстанції уваги не звернув та відповідно не врахував під час постановлення ухвали про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_3.

Порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України).

Оскільки клопотання ОСОБА_3 вирішено судом без дотримання норм процесуального права, без з'ясування усіх обставин по справі, висновок щодо наявності підстав для залишення без розгляду вимог заяви про відстрочення виконання рішення та про відмову в задоволенні клопотання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є помилковим.

За таких обставин ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2018 року необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 379, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2018 року скасувати, а матеріалами клопотання ОСОБА_3 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та відстрочення виконання рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий В.В. Оніщук