ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2019 року м. Чернівці

справа № 726/205/14-ц

провадження №22-ц/822/304/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.

з участю представника позивача ОСОБА_11., представника заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_5, на заочне рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2016 року у складі судді Мілінчук С.В.,

встановив:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Зазначала, що 28 квітня 1993 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_6

Під час шлюбу вони набули у спільну власність квартиру за адресою АДРЕСА_1 та в період спільного проживання за спільні сімейні кошти неодноразово проводили ремонти в квартирі та покращували стан житла, внаслідок чого вартість даної квартири істотно збільшилась.

У 2006 році позивач разом із ОСОБА_6 передали в користування вказану квартиру відповідачу ОСОБА_4 без укладення письмового договору.

У подальшому, за спільною згодою між позивачем та її чоловіком було прийнято рішення, що їхню спільну квартиру вони передадуть у власність онукові ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Як спадкоємець за законом вона (позивач) 05 вересня 2011 року звернулась до нотаріуса першої Снятинської державної контори з відповідними заявами про прийняття спадщини.

Після смерті ОСОБА_6 вона виявила в документах спадкодавця договір купівлі-продажу їх квартири від 19 липня 2007 року за умовами якого ОСОБА_6 продав відповідачу ОСОБА_8 квартиру за 24213 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1521, згоду на укладення договору вона не давала.

Посилаючись на те, що ні вона ні її чоловік не мали наміру відчужувати квартиру, за станом здоров'я її чоловік не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, позивач просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 19 липня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1521, недійсним; визнати недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру; визнати за нею право власності на квартиру в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_6

Заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_5, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що оскаржуване рішення прийнято щодо квартири, власницею якої є ОСОБА_5, без залучення її до участі у справі, що також позбавило її права на звернення до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Вказує, що правочин може бути визнаним недійсним лише з підстав та з наслідками, передбаченими законом та звертає увагу на те, що договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, який перевірив їх дієздатність та волевиявлення.

Посилається на те, що суд першої інстанції, покладаючи в основу рішення висновок посмертно - психіатричної експертизи, залишив поза увагою обставини щодо недостатньої обґрунтованості і повноти даного висновку, які викликали сумніви у його правильності у зв'язку з тим, що він був проведений лише на підставі пояснень сторін по справі та свідків.

Не залучивши ОСОБА_5 до участі у справі, суд позбавив її можливості довести помилковість вказаного висновку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9, яка діє в інтересах ОСОБА_4, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 підтримує в повному обсязі, вважає, що суд не мав підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення - скасувати з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року у редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного рішення, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення указаним нормам повністю не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу від 19 липня 2009 року, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_6 на момент укладення вказаного спірного договору не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже єдиним спадкоємцем всього майна після його смерті є ОСОБА_3, за якою слід визнати право на спірну квартиру.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок порушення норм процесуального права, що згідно з пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення, яким у позові слід відмовити.

У справі встановлено, що 28 квітня 1993 року між позивачкою ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (т.1, а.с. 7).

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1, а.с. 11).

За його життя між ним як продавцем та відповідачем ОСОБА_4 як покупцем 19 липня 2007 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1521 (т. 1, а.с. 16-17).

Вимоги про визнання указаного договору недійсним позивачка ОСОБА_3, як спадкоємець за законом, заявила до зазначеної у договорі сторони договору - покупця ОСОБА_4

Погодившись з тим, що єдиним належним відповідачем у справі має бути саме ОСОБА_4 і що позов по суті є обгрунтованим та доведеним, суд першої інстанції задовольнив позов.

З таким висновком, зважаючи на доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, погодитися не можна.

Відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

ОСОБА_5, яка не брала участі в розгляді справи, вважає, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про її права на спірну квартиру, оскільки предмет спору був придбаний у період її шлюбу з ОСОБА_4, за рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2012 року за нею визнано право власності на 3/4 частки квартири, а з 17 березня 2016 року вона є власницею всієї квартири на підставі договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири.

Такі доводи заслуговують на увагу.

Учасниками справи визнається, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири покупець ОСОБА_4 та заявник ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У пункті 12 договору зазначено, що придбання квартири вчиняється за письмовою згодою дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_5, викладеною у вигляді заяви (т. 1, а.с.17).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, визнанням недійсним оспорюваного договору-купівлі продажу заявник позбавляється права власності на придбану під час шлюбу спірну квартиру.

Тому, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права заявника ОСОБА_5

ОСОБА_5 також посилається на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права, оскільки на час розгляду судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення вона є власником спірної квартири, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 55324767 від 17 березня 2016 року (т.2, а.с. 8-11).

Про те, що на час розгляду справи за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на спірну квартиру визнається і представником позивача.

Водночас, оскаржуваним судовим рішення за позивачем визнано право власності на спірну квартиру без залучення до участі у справі ОСОБА_5 як співвідповідача.

Відповідно до статей 33, 36, 119 ЦПК України у редакції 2004 року, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного рішення, на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв'язку із характером спірних правовідносин.

Якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (стаття 33 ЦПК).

Зважаючи на предмет спору, суть спірних правовідносин, судом першої інстанції не вирішено питання про залучення до участі у справі ОСОБА_5, що є особою, якої безпосередньо стосується вирішення вимог про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним та визнання за позивачем права власності на спірну квартиру.

Правила залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача, межі розгляду справи судом апеляційної інстанції на час перегляду справи в апеляційному порядку врегульовано статтями 51, 367 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_10 з клопотанням про залучення до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_5 не зверталася, а суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного розгляду позбавлений права самостійно залучати інших співвідповідачів.

Отже, визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири, свідоцтва про право власності на вказану квартиру, визнання за позивачем права власності на вказану квартиру в порядку спадкування без залучення до участі у справі ОСОБА_5 як співвласника чи власника спірного майна є порушенням прав заявника та норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв'язку з порушенням судом норм процесуального права колегія суддів не дає правової оцінки обґрунтованості заявлених позовних вимог.

За наведених обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню частково: рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За правилами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Заявником за подання апеляційної скарги сплачено 365 грн 40 коп. судового збору.

Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, є підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь заявника ОСОБА_5 365 грн 40 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

На підставі наведеного та керуючись пунктом 4 частиною 1 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_5, задовольнити частково.

Заочне рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2016 року скасувати.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 365 (триста шістдесят п'ять) гривень 40 коп. - витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 15 квітня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк