Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15.04.2019 Справа №607/20203/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання Хамелко О. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до Відділу реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явив до суду позов до відповідача Відділу реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просить зобов`язати відділ реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради зареєструвати місце проживання позивача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 22 серпня 2014 року він ( ОСОБА_1 ) знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із вступом на навчання до вищого навчального закладу у м. Києві. Після переїзду на навчання, 26 вересня 2014 року позивач зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , а 22 червня 2016 року знявся з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Однак, на його ( ОСОБА_1 ) звернення до відповідача Відділу реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради з вимогою зареєструвати його місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де він був зареєстрованим до переїзду на місце навчання, відповідачем відмовлено у реєстрації місця проживання за вказаною адресою: АДРЕСА_1 , з посиланням на те, що для реєстрації місця проживання особи, яка не є власником або співвласником житла необхідна згода його власника або всіх співвласників. З цих підстав зазначає, що відмова відповідача порушує його права та суперечить вимогам законодавства.

Від відповідача Відділу реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради надійшов до суду відзив, у якому відповідач вказує на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, покликаючись на п. 18 «Правил реєстрації місця проживання» затверджених Постановою КМУ №207 від 02 березня 2016 року, згідно якого до переліку документів належить: ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї. При цьому зазначають, що можливість застосування винятків із зазначених Правил відсутня. З цих підстав вважають, що вимоги позивача не підлягають до задоволення.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Демкович Ю.Й. 18 квітня 2019 року подав заяву про розгляд справи за його відсутності, попередньо у судовому засіданні позивач та адвокат Демкович Ю. Й. заявлені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі .
Від представника відповідача Відділу реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради надійшла до суду заява, згідно якої відповідач просив проводити розгляд справи за його відсутності, за наявними у справі матеріалами.

Від третьої особи ОСОБА_3 надійшла до суду заява, у якій вказано, що їй на праві власності належать 93/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 є її ( ОСОБА_3 ) онуком, а тому, вважає, що позивач як член її сім`ї має право на реєстрацію місця проживання у вказаному житловому будинку, у якому він був зареєстрований до вступу у вищий навчальний заклад, та на даний час проживає і користується вказаним житлом. З цих підстав просила позов задовольнити.

Третя особа ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи , повторно, до суду не з`явилася, не повідомивши про причину неявки, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавала.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2018 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у поряду загального позовного провадження до суду не надходило.

За вказаних обставин, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Судом установлено:

Згідно свідоцтва про право власності на 93/100 частин будинковолодіння №4 від 20 вересня 1999 року виданого на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №556 від 23 червня 1999 року, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 93/100 частин будинковолодіння , розташованого в АДРЕСА_1 .

Відповідно до реєстрового напису на документі про право приватної власності, будинковолодіння АДРЕСА_1 (ід. частка 93/100) зареєстровано в міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_3 за реєстром №1529 від 20 вересня 1999 року.

Як убачається із будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_3 місце проживання позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно викладених у позові обставин, у зв`язку із вступом на навчання у вищий навчальний заклад м. Києва, позивача було знято з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , що стверджується проставленим штампом у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .

Згідно відмітки у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 виданого 19 червня 2013 року Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області на ім`я позивача ОСОБА_1 , з 26 вересня 2014 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

22 червня 2016 року позивач знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , про що зроблено відмітку у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 виданого 19 червня 2013 року Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області.

Листом від 30 листопада 2016 року за №11159/05 Відділом реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради відмовлено у реєстрації місця проживання позивача ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , покликаючись на п.п. 4 п. 18 «Правил реєстрації місця проживання» затверджених Постановою КМУ №207 від 02 березня 2016, згідно якого для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Також, у вказаній відповіді наголошено, що у разі реєстрації місця проживання особи, що не є власником або співвласником житла необхідна згода його власника або всіх співвласників.
Позивач ОСОБА_1 є онуком власника 93/100 частин житлового будинку АДРЕСА_4 , що стверджується наявними у справі документами.

Зокрема, свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_2 виданим 02 квітня 1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів стверджується, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Тернополі. Його батьками у вказаному свідоцтві про народження зазначені: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Батько позивача ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Тернопіль, що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданим 10 березня 1967 року Тернопільським м/б ЗАГС м. Тернополя. Його батьками у вказаному свідоцтві про народження зазначені: ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на такі обставини:

Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з положень ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Конвенція з прав та основоположних свобод людини від 04.11.1950 року була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.1997 року.

Згідно з ч.1 ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Відповідно до ст.9 Конституції України, вищевказані міжнародні договори є частиною національного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, і якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Також, статтею 150 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно положень ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

За положеннями ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» з 04 квітня 2016 року повноваження з питань реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання делеговані органам місцевого самоврядування. Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 затверджено Правила реєстрації місця проживання.

У відповідності до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» № 1382-IV від 11.12.2003 року громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку.

Пунктом 18 «Правил реєстрації місця проживання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року передбачено, що для реєстрації місця проживання подаються документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї.

Отже, підставою для реєстрації місця проживання особи, яка не є власником житла, де має намір зареєструватися, є документи, які засвідчують право даної особи на проживання у цьому житлі або документально оформлена згода на реєстрацію, надана власниками даного житла.

Позивач ОСОБА_1 , є членом сім`ї співвласника житла ОСОБА_3 , якій належить 93/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 після свого народження, а саме з 23 травня 1997 році був зареєстрованим у житловому будинку АДРЕСА_1 , однак, знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою у 2014 році, у зв`язку із переїздом за місцем свого навчання у м. Київ, де у встановленому законом порядку зареєстрував своє місце проживання.

Однак, після повернення з навчання у м. Тернопіль, позивач позбавлений можливості зареєструвати своє місце проживання, як того вимагає ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», у житловому будинку АДРЕСА_1 , в котрому він був зареєстрований з моменту свого народження до від`їзду у м. Київ, у зв`язку із відмовою Відділу реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради зареєструвати його місце проживання за цією адресою.

При цьому, спору щодо реєстрації місця проживання позивача ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 немає, власник житла, якій належить 93/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не заперечує проти реєстрації місця проживання свого онука ОСОБА_1 у належному їй будинку АДРЕСА_1 .

У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначені позивачем обставини унеможливлюють іншим способом захистити його права та інтереси.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до Відділу реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Зобов`язати відділ реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з Відділу реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради на користь ОСОБА_1 704,80 гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду через суд першої інстанції або до Тернопільського апеляційного суду в той же строк.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного тексту рішення суду 22 квітня 2019 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .
Відповідач: Відділ реєстрації проживання особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, адреса місцезнаходження: вул. Листопадова, 5, м. Тернопіль,46001.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_5 .

ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_5 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка