Справа №442/8678/18
Провадження №2/442/442/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Грицай М.М.,

з участю секретаря - Антоненко В.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката Шулак О.І.,

представника відповідача - Жук М.В.,

третьої особи - ОСОБА_4,

представника третьої особи - адвоката Хамандяка Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради, третя особа ОСОБА_4, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на нежитлову будівлю, площею 8,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за набувальною давністю.

Позов мотивує тим, що 01.05.2001 він придбав у ОСОБА_6 нежитлову будівлю, площею 8,8 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1. Про купівлю цього приміщення домовлялись усно, а згодом уклали письмовий договір. Після підписання договору, передавши кошти за придбання спірної будівлі, отримав ключі від такої. З цього часу постійно і самостійно користується придбаним майном, неодноразово проводив поточний ремонт такого, доглядав за ним. Вважає, що добросовісно заволодів майном, а тому, з метою реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав, звернувся з даним позовом до суду, так як реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково пояснив, що спірним приміщенням користується з 2001 року, тобто, з дня підписання договору, термін користування таким перевищує 10 років. На час придбання будівлі продавець не мав належно оформлених документів на неї, а тому, у зв'язку з їх відсутністю, не могли посвідчити договір нотаріально, хоча і укладали його в присутності нотаріуса Лаганяк. ОСОБА_6 обіцяв виготовити документи. З часу користування будівлею жодних претензій від сусідів не поступало. У спірному приміщенні поміняв дах, зберігає там свої речі. У 2014 ОСОБА_6 помер, однак жодних документів так і не виготовив. Згодом звернувся з питанням виготовлення технічної документації на будівлю. Зазначає, що приміщення є одноповерхове, побудоване приблизно у 1980 році, розташоване позаду будинку АДРЕСА_1. На відстані близько 10 м знаходиться житловий будинок; таке розташування нікому не чинить незручностей. З питанням узаконення вказаного приміщення в компетентні органи не звертався, так як не мав жодних документів і чекав, коли ОСОБА_6 їх виготовить. У будинку по АДРЕСА_1 не зареєстрований і у такому не має жодного житла. Документів, що стосуються земельної ділянки, на якій розташоване спірне приміщення, також немає, спірній будівлі номер не присвоювався. Розумів, що володільцем майна є ОСОБА_6, знав, що у останнього є син, який пізніше продав батьківську квартиру третій особі - ОСОБА_4 Просить суд позов задоволити.

Представник позивача - адвокат Шулак О.І. у судовому засідання позов підтримала. Пояснила, що її довіритель у 2001 році придбав за 5000 гривень у ОСОБА_6 спірне приміщення. З цього часу добросовісно, відкрито та безперервно користувався ним. Позивач вважає себе власником будівлі, однак, підтверджуючих документів не має, оскільки ОСОБА_6 обіцяв їх виготовити і цього не зробив. Позивач довідався, що ОСОБА_6 помер, а тому звернувся в МБТІ з питанням виготовлення документів, які б слугували підставою визнання права власності. Зазначає, що з 2001 року ніхто не звертався з претензією про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою чи іншим майном. Третя особа придбала у сина ОСОБА_6 квартиру, однак, до такої не входило нежитлове приміщення і таке не є комунальною власністю. Факт існування нерухомого майна підтверджується технічним паспортом. Позивач не мав жодних сумнівів щодо належності саме йому майна, оскільки придбав таке за гроші. Іншої особи, яка б користувалась спірним майном, немає, жодних перешкод у користуванні прибудинковою територією позивач не чинить, користується придбаним майном відкрито більше 15 років.

Представник відповідача Жук М.В. у судовому засіданні позов заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив. Доповнила, що позов про визнання права власності не може пред'являти особа, яка володіє майном тільки за згодою власника. Вважає спірну будівлю самочинним будівництвом, оскільки така не зареєстрована в законному порядку і земельна ділянка під її будівництво не виділялась. Позивач не є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки таке фактично не має власника. При укладенні договору між позивачем та ОСОБА_6 не було дотримано істотних умов, так як продавець не був фактичним власником майна, а відтак, не мав права ним розпоряджатись. На даний час спірне майно не має власника. Позивач жодним чином не підтвердив факту користування таким та проведення власними коштами ремонтних робіт. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечила. Пояснила, що у жовтні 2018 року придбала квартиру АДРЕСА_1. Від сусідів довідалась, що позивач, який не має жодного відношення до будинку АДРЕСА_1, намагається визнати право власності на приміщення, розташоване на подвір'ї будинку. Вважає, що останній порушує її право на користування прибудинковою територією. Коли ОСОБА_9 продавав їй квартиру у згаданому будинку, він вказав на спірне приміщення як підсобне і таке, що має відношення до придбаної квартири, та надав їй ключі від цього приміщення.

Представник третьої особи - адвокат Хамандяк Б.С. у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_4 14.11.2018 придбала квартиру АДРЕСА_1. На даний час позивач їй створює перешкоди в користуванні прибудинковою територією. Останній не має права власності на квартиру вказаному у будинку, користується приміщенням, розташованим на прибудинковій території та має намір визнати право власності на нього. Визнання права власності на спірне приміщення може призвести до визнання права власності і на земельну ділянку, на якій розміщена будівля, а це порушить право третьої особи на користування прибудинковою територією. Зазначає, що так як позивач не є власником будь-якої квартири у будинку АДРЕСА_1, то, відповідно, не має жодного відношення до прибудинкової території, на якій розташоване спірне приміщення.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показав, що знав ОСОБА_6, який мав намір продати спірне приміщення. Про це він розповів своєму сину (позивачу у справі). Останній виявив бажання купити таке приміщення. Він, у свою чергу, був проти такої купівлі, тому в подробиці не вникав.

Свідок ОСОБА_11 суду показав, що від позивача довідався, що той купив приміщення, розташоване позаду будинку АДРЕСА_1. Це було більше десяти років тому. Останній з того часу таким користується, завозив туди будівельні матеріали.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що ОСОБА_1 придбав приміщення по АДРЕСА_1 і просив допомогти перекрити дах. Вони завозили до приміщення будівельні матеріали та прибирали в ньому. Приблизно два роки назад він допомагав там у проведенні ремонту. Сам проживає в Самбірському районі, а тому, щоб не їхати додому, часто залишався на ночівлю у спірному приміщенні. Згодом попросився пожити у цій будівлі, оскільки у нього згоріло помешкання. Він проживав там приблизно три місяці.

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що з 1991 року він був знайомий із ОСОБА_6, оскільки проживали в одному будинку на АДРЕСА_1. Що стосується спірного приміщення (сарая) зазначив, що біля такого був збудований ще гараж. ОСОБА_6 користувався саме сараєм і зберігав там інструменти та городній інвентар. Наскільки йому відомо, ніхто цього приміщення не продавав. ОСОБА_6 зловживав алкоголем, відповідно, йому необхідні були кошти, а позивач, на його думку, скористався такою ситуацією. Вважає, що якщо позивач стане власником вказаного нежитлового приміщення, то захопить частину двору (прибудинкової території), що буде створювати певні незручності власникам будинку. На даний час ніхто спірним приміщенням не користується.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

З копії договору купівлі-продажу, складеного 01.05.2001 вбачається, що ОСОБА_6, мешканець АДРЕСА_1, продав ОСОБА_1, мешканцю АДРЕСА_2, нежитлову будівлю (приміщення) в АДРЕСА_1 за ціну і на умовах, визначених цим договором. Продаж вчинено за 5000 гривень. Вказаний договір нотаріально не посвідчувався.

З довідки КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» вбачається, що така видана ОСОБА_1 про те, що нежитлова будівля по АДРЕСА_1 в КП ЛОР ДМБТІ не зареєстрована. Інвентаризаційна вартість нежитлової будівлі становить 7132 грн.

З технічного паспорта на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, виготовленого станом на 23.10.2018 вбачається, що нежитлова будівля, позначена «Г-1», по АДРЕСА_1 самочинно збудована, будівля цегляна, одноповерхова, рік побудови 1982, площа 8,8 кв.м., відстань до будинку «А-2» №25 становить 8,84 м.

З копії схем-плану земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, вбачається, що житловий будинок, позначенй літерою «А-ІІ», розташований на земельній ділянці, загальною площею 1416 кв.м., яка межує із землями міськземфонду, сусідньою земельною ділянкою, АДРЕСА_3 та рікою.

Зі звіту про проведення технічного обстеження, затвердженого 01.04.2019 ФОП ОСОБА_15, та інформації щодо відповідності місця розташування об'єкта вимогам державних будівельних норм від 02.04.2019 вбачається, що нежитлова будівля, яка згідно технічного паспорту позначена літ. «Г-1», що по АДРЕСА_1, розташована в житловій зоні Ж-5 - зона змішаної забудови (садибної та квартирної до 3-х поверхів, дозволений певний спектр послуг місцевого значення і окремих об'єктів загальноміського значення). Для забезпечення надійної та безпечної експлуатації об'єкта необхідно усунути виявлені під час його технічного обстеження недоліки, зазначені в рекомендаціях.

З договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 14.11.2018 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., реєстраційний номер1281 вбачається, що ОСОБА_17 та ОСОБА_9 продали ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права, відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Принцип рівноправ'я є також одним із основних у Загальній декларації прав людини, прийнятої 10 грудня 1948 року, в якій зазначено, що всі люди рівні перед законом і мають право, незважаючи ні на що, на рівний захист.

Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, позивач має довестиобставини, на які посилається належними і допустимими доказами, неспростованими відповідачем, а суд - перевірити такі обставини та надати їм належну правову оцінку.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до приписів статті 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майо через п'ятнадцять, а на рухоме майно- через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явленні протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

У розумінні наведених положень володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Тобто, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Як вбачається з постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 922/1574/17, суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна. При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків, володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Враховуючи пояснення третьої особи та аналізуючи питання про користування прибудинковою територією, суд виходить з того, що прибудинкова територія - це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов'язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд. Прибудинкова територія встановлюється для будинку (будинків) і не може виділятися для частини будинку (блоку, поверху, секцій квартир тощо).

Згідно ст. 42 Земельного Кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Згідно Рішення Конституційного Суду від 09.11.2011 N 14-рп/2011 допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Поряд з тим, позивач посилається на договір купівлі-продажу, укладений із ОСОБА_6, мешканцем та власником квартири в будинку АДРЕСА_1, як на підставу добросовісного користування спірним приміщенням. Проте, у судовому засіданні встановлено і не заперечується позивачем, що вказане приміщення не було зареєстроване на праві власності за ОСОБА_6, зокрема, в останнього не було жодних документів на спірне приміщення, в тому числі, дозволу на його будівництво.

З огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню.

Позивачу було відомо, що ОСОБА_6 володів спірним приміщенням фактично. Фактичне володіння не є підставою для законного володіння. Крім цього, позивач не є мешканцем будинку, на території якого знаходиться спірна будівля, а відтак не належить до кола суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт - допоміжні приміщення. Територія, на якій розміщене спірне приміщення, є прибудинковою і призначена для обслуговування житлового будинку.

Судом також встановлено, що у вищезазначеному будинку третя особа придбала квартиру у ОСОБА_9 - сина (спадкоємця) ОСОБА_6, який претендував на спірне приміщення, оскільки передав ключі від такого третій особі, продаючи житло. Таким чином, позивач не міг не знати про сина ОСОБА_6, який претендував на це майно.

Відтак, беручи до уваги викладене та оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_1 отримав спірне майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього за набувальною давністю.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 264, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради, третя особа ОСОБА_4, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 16.04.2019.

Суддя Грицай М.М