Провадження № 22-ц/801/885/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 рокуСправа № 127/16325/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Королем О.П.,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 23.08.2006 між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб виявився невдалим, оскільки виникали спори, скандали та непорозуміння у стосунках. З осені 2017 року вона з донькою проживає окремо від відповідача, фактично шлюбні відносини припинені, вважає, що примирення та подальше збереження шлюбу не можливе та суперечитиме її інтересам.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому заперечує щодо задоволення позову, вказує на те, що бажання дружини розірвати шлюб суперечить його волі та порушує права доньки.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 23.08.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 2120. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги і які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у розірванні шлюбу.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції дійшов висновку про можливість розірвання шлюбу між сторонами без всебічного, повного й обґрунтованого з`ясування обставин справи. Зазначив, що судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення не враховано тривалий час перебування у шлюбі та наявність неповнолітньої доньки, також суд не вчинив жодних дій спрямованих на примирення сторін по справі.

Відзиву на апеляційну скаргу від позивача до апеляційного суду не надходило. Натомість була подана заява про розгляд справи у відсутність позивача та відхилення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали та обставини справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23.08.2006 перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому мали неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 2017 року сторони проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують, шлюб носить формальний характер.

Судом також встановлено, що 10.12.2012 року ОСОБА_2 було подано заяву до 2-го ВМ ВМВ УМВС України щодо протиправних дій ОСОБА_1 , який вчинив сварку у присутності неповнолітньої доньки та наніс їй тілесні ушкодження (а.с. 86). Постановою від 15.11.2012 було відмовлено в порушенні кримінальної справи за відсутності в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ст. 296 КК України.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частиною 1 статті 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

В силу ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя.

Як передбачено ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Вирішуючи спір , суд першої інстанції правильно виходив із того, що спільне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, а також того , що подружні відносини між сторонами припинені, шлюб існує формально , а тому подальше існування шлюбу буде суперечити їх інтересам , а також інтересам їх дитини. А також суд правильно зазначив у рішенні , що шлюб ґрунтується на вільній згоді , як жінки так і чоловіка.

Врахувавши наявність у сторін однієї неповнолітньої дитини та урахувавши конституційні права особи на шлюб за вільною згодою, суд постановляючи рішення про задоволення позову, прийшов до обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу в порядку, передбаченому статтею 112 СК України.

Доводи апеляційної скарги скаржника про те, що позовні вимоги позивача не доведені тими обставинами на які вона посилається, не заслуговують на увагу оскільки, враховуючи правову особливість справ про розірвання шлюбу, намір одного з подружжя припинити шлюбні відносини вже є достатньою правовою підставою для розірвання шлюбу.

Із системного правового аналізу наведених правових норм слідує, що небажання збереження шлюбу не потребує доведенню відповідними доказами, оскільки це є правом особи припинити шлюбні відносини, а суд, розглядаючи такий спір, повинен лише встановити фактичні взаємини подружжя, причини подання позову, наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя, і за умови встановлення, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, ухвалити рішення про розірвання шлюбу, вимоги про що і були виконані судом першої інстанції.

Також не може бути підставою для скасування рішення суду твердження скаржника, що суд першої інстанції не вжив заходів спрямованих для примирення сторін, з огляду на наступне.

Встановлено, що з 2017 року позивач разом з дитиною проживає окремо від відповідача, крім того справа перебувала в провадженні суду з 20.07.2018 року, тобто тривалий час. За вказаний період сторони не дійшли до примирення, позивач категорично наполягала на розірванні шлюбу, а тому, як правильно зробив висновок суд, надання строку на примирення буде примушувати до збереження шлюбу і є порушенням прав позивача.

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є також безпідставними, а тому до уваги колегією суддів не приймаються.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не відклав проведення підготовчого судового засідання через хворобу відповідача , не впливають на правильність висновків суду, а тому апеляційною інстанцією до уваги не приймаються.

Посилання відповідача на те, що він матеріально забезпечений, може створити комфортні житлово-побутові умови, відпочинок, умови для самореалізації і самовиховання особистості дитини, не може бути правовою підставою для відмови в задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними і до уваги апеляційною інстанцією не приймаються.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у його мотивувальній частині.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета