КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/45723/18-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/2074/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А, Мазурик О.Ф.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_2

відповідач Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, поданою через представника Тимофєєву Тетяну Миколаївну, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування матеріальної шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним,

в с т а н о в и в :

у вересні 2018 рокуОСОБА_2, звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь шляхом списання з єдиного казначейського рахунку 44 952 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним.

В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Конституційного суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018 положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, який передбачає оподаткування пенсій, визнано неконституційним та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. В результаті застосування органами Пенсійного фонду України абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування пенсій, вона у період з 01.07.2014 по 28.02.2018 недоотримала доходи у вигляді частини утриманої пенсії в сумі 44 952 грн.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01.11.2018 позов задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування шкоди 44 952 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Державна казначейська служба України, через представника подалоапеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не враховано, що ч. 3 ст. 152 Конституції України не є нормою прямої дії, а має відсилочний характер. На даний час механізм відшкодування шкоди у разі визнання нормативного акту неконституційним законом не врегульовано. Вважає, що суд безпідставно застосував загальні норми щодо відшкодування шкоди, оскільки ст. 1166 ЦК України регулює деліктні відносини, а ст. 1175 ЦК України регулює відносини, коли нормативно - правовий акт органу державної влади визнано незаконним і скасовано. На правовідносини, у який закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються неконституційними та у зв'язку з цим втрачають чинність, вказана норма не поширюється. Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» не передбачено бюджетних призначень на відшкодування такого виду шкоди. Крім того суд зазначив, що кошти необхідно стягнути з Державного бюджету, проте стягнув ці кошти з Державної казначейської служби України, не врахувавши рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 № 12-рн/2001 та те, що Держказначейство не несе відповідальності за дії органів державної влади.

У відзиві представник позивачки ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначала, що Конституцією України передбачено відшкодування шкоди у випадку визнання закону неконституційним. Відсутність спеціального закону, яким би було врегульовано питання порядку та способу відшкодування шкоди не може бути підставою для відмови у позові, оскільки це порушує принци верховенства права, який закріплено у ст. 8 Конституції України. Позивач недоотримала дохід у вигляді утриманого податку за законом, який надалі визнано неконституційним, а відтак понесла збитки. Вважає, що за відсутності спеціального закону суд правильно застосував до спірних правовідносин аналогію закону та виходив з приписів ст.1175 ЦК України. Відсутність коштів у Державному бюджеті також не може бути підставою для відмови у позові. Також вважає, що відповідно до положень БК України та Положення про Державну казначейську служу України матеріальна шкода, завдана позивачці внаслідок прийняття акта, який визнаний неконституційним підлягає стягненню з Державної казначейської служби шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунка.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві з 2003 року та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014, з 01.02.2015 податок на доходи фізичних осіб та військовий збір справляється з суми пенсій (включаючи суму індексації, нараховану відповідно до закону), якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, тобто у 2015 році - 3654 грн на місяць. Ставка ПДФО становить 15 %, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного податкового року, та 20 %, якщо база оподаткування в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати (12 180 грн для 2015 року).

Об'єктом оподаткування військового збору є розмір доходу, з якого справляється податок на доходи фізичних осіб. Ставка збору становить 1,5 % бази оподаткування.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 продовжено справляння податку на доходи фізичних осіб та військового збору з пенсій. При цьому у 2016 році відповідно до ст. 167.4 Податкового кодексу України ставка податку становила 15 % бази оподаткування, визначеної у п.п. 164.2.19 пункту 164.2 ст.164 Податкового кодексу України, тобто від розміру пенсії, що перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року (4 134 грн)

Згідно з п.п. 164.2.19 ст. 164.4 Податкового кодексу України податок на доходи фізичних осіб та військовий збір справлявся з пенсії, якщо її розмір перевищував десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, у частині такого перевищення. Базою оподаткування у цьому випадку є сума пенсії, що перевищує 12 470 грн на місяць і протягом 2017 року. Ставка податку на доходи фізичних осіб у 2017 році складала 18 %, військового збору 1,5 % від бази оподаткування.

Лівобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві у період з липня 2014 по лютий 2018 року утримано з пенсії позивачки податків на загальну суму 44 952, 10 грн.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 № 203 «Про утворення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві» правонаступником Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві є Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 01 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив с того, що утримання з пенсії позивачки на підстав закону, який визнаний неконституційним, є збитками, які підлягають відшкодуванню з боку держави. При цьому суд стягнув кошти з Державної казначейської служби України та вважав зазначену особу належним відповідачем у даній справі.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

За матеріалами справи встановлено, що рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018 визнано неконституційними положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 01 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». У зв`язку з тим, що розмір пенсії перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць) із пенсії позивачки були проведені утримання у вигляді податку відповідно до абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України у загальній сумі 44 952, 10 грн.

Статтею 152 Конституції Українипередбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ч. 2 ст. 176 цього ж Кодексу юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов'язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Відтак держава не відповідає по зобов'язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов'язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов'язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов'язаннями несе власник відповідного майна.

Суд першої інстанції не врахував положення зазначених норм та не звернув уваги на те, що позов заявлено до неналежного відповідача.

За змістом ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Позивач вимог до держави Україна не заявляла.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підстав доказів, поданих учасниками справи.

Позивач звернулася з позовом до Державної казначейської служби України, яка є самостійною юридичною особою та не відповідає за зобов'язаннями держави. Про порушення своїх прав чи законних інтересів саме Державною казначейською службою України позивач не вказує.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України. Таким чином, казначейство виступає відповідачем у справах, пов'язаних з виплатою з державного бюджету певних коштів як особа, на яку законодавством покладено відповідальність за виконання державою відповідних бюджетних зобов'язань, а не як особа, відповідальна від імені держави за неправомірні дії.

Суд правильно вказав, що згідно зі ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцем бюджетів на підставі рішення суду, а також, що відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства. Проте, суд не звернув уваги на те, що зазначені нормативні акти регулюють порядок виконання рішення суду, а тому на спірні правовідносини не поширюються. Дані норми застосовуються, коли вже є рішення суду, яким встановлено зобов'язання держави щодо виплати коштів особі та визначена сума таких коштів.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 13.02.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О.Ф. Мазурик