Апеляційне провадження № 22-ц/824/5411/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 755/264/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 ,

відповідачі: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ніколіца Валентина Федорівна,

Приватне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ в м. Києві,

Дарницький районний відділ державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ в м. Києві,

Державний реєстратор філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Донський Ярослав Сергійович,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика»,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив»,

ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» ОСОБА_8 та ОСОБА_3 ,

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2019 року, постановлену в приміщенні суду під головуванням судді Арапіної Н.Є., -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулася з позовом до ПН КМНО Ніколіци В.Ф., ПАТ «УкрСиббанк», Дніпровського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві, Дарницького РВ ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві, Державного реєстратора філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради Донського Я.С., ТОВ «Фінансова компанія «Позика», ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив», ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання права власності, визнання договорів факторингу недійсними, визнання договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки недійсним, припинення іпотеки, визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна недійсним, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Разом із позовною заявою до суду подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житлове приміщення АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_3

Вимоги заяви про забезпечення позову обґрунтовувала тим, що відповідачі незаконно не визнають право власності ОСОБА_2 на Ѕ нежилого приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 90,4 кв.м, що належить їй як спадкоємцю за батьком ОСОБА_6 (попереднім власником майна), та після смерті якого відповідачі незаконно вчинили дії, що призвели до вибуття зазначеного майна з її власності та незаконної реєстрації права власності на це майно за іншими особами.

Вказувала, що між сторонами дійсно виник спір, предметом якого є визнання права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, визнання незаконною реєстрації права власності на це майно за іншими особами та визнання недійсними договорів, на підставі яких відбулося незаконне вибуття майна з власності позивача.

Спірне майно зареєстроване за ОСОБА_3 , який використовує його за цільовим призначенням. Проте, з відомостей мережі Інтернет їй стало відомо що ОСОБА_3 має намір здійснити продаж або інше відчуження такого нерухомого майна, про що розмістив відповідне оголошення.

Вважала, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити захист інтересів ОСОБА_2 , оскільки новий покупець майна стане добросовісним набувачем майна, витребувати яке буде неможливо. У випадку набуття права власності на нерухоме майно набувачами з інших підстав, захист інтересів потребуватиме звернення до таких осіб з окремими позовами.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2019 року заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 задоволено.

Накладено арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_3

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, директор ТОВ «ФК «Позика» Донський Я.С. подав апеляційну скаргу та, вказуючи на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у заяві про забезпечення позову наводяться самі лише формальні посилання щодо змісту та мети заходів із забезпеченням позову, однак відсутні будь-які належні докази, обґрунтування та підтвердження необхідності їх вжиття. Зазначає, зокрема, що заява про забезпечення позову була подана до суду з посилання на інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 9.01.2018. Проте, 6.02.2018 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва в межах іншої цивільної справи було накладено арешт на вказане приміщення. Вважав, що поданням такої довідки суд першої інстанції було введено в оману та надано недостовірні відомості.

З ухвалою суду не погодився також і відповідач ОСОБА_3 та через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та невірне застосування матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що позивачем заявлено про визнання права власності на Ѕ частку нежитлового приміщення. А суд, задовольняючи заяву про забезпечення позову, порушив принцип співмірності та наклав арешт на все майно.

Вважав, що відсутні підстави вважати, що між сторонами дійсно виник спір, оскільки ним набуто та зареєстровано право власності у встановлений законодавством України спосіб.

Довідка з державного реєстру речових прав від 9.01.2018, подана до суду разом з заявою про забезпечення позову, містить неактуальну інформацію, оскільки в ній не зазначено про ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 6.02.2018, якою накладено арешт на спірне приміщення в рамках іншої цивільної справи.

Накладенням арешту на його власність порушено право володіння, користування і розпорядження своєю власністю, передбачене Конституцією України. Таке майно є нежитловим приміщенням, яке він, як власник використовує у власній підприємницькій діяльності.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційних скарг з підстав, викладених в них. Просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Позивач ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила ухвалу суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом установлено, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ПН КМНО Ніколіци В.Ф., ПАТ «УкрСиббанк», Дніпровського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві, Дарницького РВ ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві, Державного реєстратора філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради Донського Я.С., ТОВ «Фінансова компанія «Позика», ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив», ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання права власності, визнання договорів факторингу недійсними, визнання договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки недійсним, припинення іпотеки, визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна недійсним, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами дійсно виник спір та невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може погодитися в повній мірі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертаючись в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до суду з позовом, просить про визнання права власності, визнання договорів факторингу недійсними, визнання договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки недійсним, припинення іпотеки, визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна недійсним, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Апеляційний суд вважає, що відповідач ОСОБА_3 , як власник приміщення АДРЕСА_1 , має об`єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову. Вказане підтверджено доданими до заяви про забезпечення позову та до відзиву на апеляційну скаргу копіями оголошень в мережі Інтернет про продаж вказаного приміщення.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Враховуючи, що предметом спору є визнання права власності, визнання договорів факторингу недійсними, визнання договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки недійсним, припинення іпотеки, визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна недійсним, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, апеляційний суд вважає, що обраний вид забезпечення позову - накладення арешту на нежитлове приміщення, яке належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 , є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно.

Відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Доводи апеляційної скарги директора ТОВ «ФК «Позика» щодо відсутності фактів можливого ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення не приймаються, оскільки вбачається, що спірне приміщення неодноразово відчужувалося.

Щодо доводів апеляційних скарг про наявність арешту на спірне приміщення в іншій справі, ця обставина не має значення, оскільки захист її прав в межах іншої цивільної справи між іншими сторонами, учасником якої не є ОСОБА_1 , не здійснюється, а обтяження на приміщення накладене 6 лютого 2018 року жодним чином не забезпечує позов у вказаній цивільній справі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що накладення арешту на нежитлове приміщення порушує його конституційне право власності не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Заходи забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави та не повинні призводити до фактичного вирішення справи по суті.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Між тим, як вбачається спір виник між сторонами стосовно Ѕ частини приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_3

Цю обставину не заперечувала і ОСОБА_1 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Отже, апеляційним судом приймається довід апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо безпідставності накладення арешту на все приміщення, оскільки в позовній заяві ОСОБА_1 ставилося питання про визнання права власності лише на Ѕ частину вказаного приміщення.

Таким чином, хоча стороною позивача наведені як причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано необхідність їх вжиття, проте, судом першої інстанції не враховано співмірність заходу забезпечення позову заявленим вимогам, з огляду на що висновок суду про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 дійсно порушує його право власності і не відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, відповідно до статті 376 ЦПК України ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» ОСОБА_8 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на Ѕ частину приміщення АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 16 травня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: