Єдиний унікальний номер 234/7901/18 Номер провадження 22-ц/804/411/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.,

суддів: Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2018 року та на додаткове рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя (справа № 234/7901/18, суддя Данелюк О.М., повне судове рішення складено 20 листопада 2018 року, додаткове рішення складено 17 січня 2019 року в м. Краматорськ Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з вказаним позовом, мотивуючи його наступним.

З 23 березня 2002 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3.

Зазначила, що в період шлюбу вони придбали 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1, розміром жилої площі 47,7 кв.м (загальна площа 65,9 кв.м.), вартістю 49 536 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 05 вересня 2011 року, зареєстрованому в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 26 вересня 2011 рок. В 2013 році сторони купили легковий автомобіль марки «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску, ринковою вартістю в 50 000 грн .

Право власності на квартиру і автомобіль зареєстровано за відповідачем.

Після припинення шлюбних відносин відповідач залишився проживати у спірній квартирі та не визнає за позивачем право на спільне майно подружжя.

Просила визнати спільним сумісним майном подружжя 4-х кімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, визнати за нею та за відповідачем право власності по 1/2 частки цієї квартири та по 1/2 частки автомобіля марки «ВАЗ 21099», державний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя задоволені частково.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки «ВАЗ 21099», державний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки «ВАЗ 21099», державний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки «ВАЗ 21099», державний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску.

В решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 17 січня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину сплаченого нею судового збору в розмірі 352 грн. 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету недоплачену суму судового збору в розмірі 5 596 грн.

Із вказаними рішеннями не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційні скарги на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 січня 2019 року.

Посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, позивач просила скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2018 року в частині відмови у визнанні спільним сумісним майном подружжя (ОСОБА_2 та ОСОБА_1.) квартири АДРЕСА_1 та ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі, визнати за неї та відповідачем право власності по 1/2 частки цієї квартири.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги на основне рішення суду позивач ОСОБА_1 зазначила, що під час шлюбу сторонами за спільні кошти сімейного бюджету було придбано 4-х кімнатну квартиру та легковий автомобіль марки «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску. 10 жовтня 2018 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області шлюб між ними розірвано.

На думку позивача, суд неправильно застосував ст.ст. 60, 61 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України та неналежно оцінив докази, які були надані позивачем.

Визнає, що на підставі договору дарування, посвідченого 09 липня 2009 року, відповідачу бабусею був подарований житловий будинок. Але яким чином відповідач розпорядився грошовими коштами, що отримав від продажу цього будинку, позивачу не відомо.

Відповідач в суді зазначив, що 05 вересня 2011 року він продав житловий будинок та земельну ділянку, за які покупець сплатив йому181 107 грн. В той же день він придбав 4-х кімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за 49 536 грн. Решту грошових коштів у сумі 131 571 грн. він передав на зберігання матері. Відмовляючи в задоволенні позову, суд не взяв до уваги, що грошові кошти в сумі 181 107 грн. відповідач міг отримати за добу, тиждень або за місяць до вчиненого правочину. Належного доказу того, що 05 вересня 2011 року відповідач отримав грошові кошти, суду не надано, оскільки останній не надав суду квитанцію або рахунок з банку чи інший документ, який би підтвердив факт отримання грошових кошті, саме 05 вересня 2011 року, в день придбання спірної квартири. Коли саме відповідач отримав грошові кошти від продажу будинку та земельної ділянки, та яку суму, позивачу не відомо.

Апелянт зазначає, що спірну квартиру сторонами придбано сторонами виключно за грошові кошти із сімейного бюджету, а твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що спірну квартиру він придбав за власні кошти, є неправдивими.

Після придбання квартири вона та відповідач відремонтували її, облаштували в ній меблі. Відповідно до звіту про оцінку майна від 23 травня 2018 року, ринкова вартість спірної квартири складає 573 505 грн.

Суд не врахував, що за час перебування в шлюбі, позивач офіційно не працював, а вона мала постійний заробіток. У вільний від роботи час вона виготовляла іграшки, шила одяг на замовлення, за що отримувала додаткові доходи, які відкладала на придбання житла. Факт отримання нею доходів підтверджено в судовому засіданні наступними документами: трудовою книжкою про перебування її в трудових відносинах з підприємством, довідкою з пенсійного Фонду, відомостями з державного реєстру фізичних осіб - платників податків, поясненнями відповідача, показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вважає, що суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, та дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (а.с. 141 - 142).

В апеляційній скарзі на додаткове рішення ОСОБА_1 просила його змінити, зменшивши розмір стягнення з неї (ОСОБА_1) суми судового збору на користь держави з 5 596 грн. до 2 449 грн.63 коп., враховуючи те, що вона звернулася до суду про визнання за нею 1/2 частки вартості спільного майна, 1 % від якого складає 3 154 грн. 43 коп. та при подачи позову нею було сплачено суму судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., що підлягає зарахуванню (а.с. 166 - 167).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 вказав, що апеляційна скарга позивача побудована на запереченні нею двох обставин: отримання грошових коштів з продажу належного йому на праві приватної власності жилого будинку та сплати саме з них вартості придбаної квартири. Зазначив, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Продаж жилого будинку та земельної ділянки, що належали йому на праві власності, за домовленістю сторін вчинено за 181 197 грн., які покупець сплатив йому до підписання договору. Після продажу житлового будинку та земельної ділянки, він купив квартиру, за яку сплатив продавцю 49 536 грн. Договори зареєстровані в реєстрі. Нотаріус при посвідченні договорів зазначив виключно ті обставини, які були вчинені в його присутності, в тому числі факти передачі коштів.

Суд дослідив наявні у справі докази та належно їх оцінив. Відповідач просив у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, а рішення Краматорського міського суду від 15 листопада 2018 року залишити без змін (а.с. 187).

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з'явилася, але про дату,час та місце розгляду справи повідомлена судовою повісткою (а.с. 191).

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Копичко І.О. заперечували проти доводів апеляційних скарг, просили відмовити в їх задоволенні.

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю позивача, яка не з'явилися, оскільки, відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивача на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2018 року слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу на додаткове рішення щодо розподілу судового збору слід задовольнити, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

Згідно свідоцтва про одруження (серія НОМЕР_2), сторони зареєстрували шлюб 23 березня 2002 року (а.с. 13).

09 липня 2009 року, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2, що підтверджено договором дарування (а.с.46-47).

05 вересня 2011 року ОСОБА_2 продав будинок та земельну ділянку, що належали йому на праві особистої власності, ОСОБА_8, в інтересах якої діяв ОСОБА_9, загальною вартістю 181 107 грн. Про це свідчить договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Уваровою Г.І., зареєстрований в реєстрі № 1-6300 (а.с.48).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 05 вересня 2011 року, ОСОБА_9 продав ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 49 536 грн. Договір посвідчено державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Уваровою Г.І., зареєстрований в реєстрі № 1-6299 (а.с.49).

Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу підтверджено, що 13 серпня 2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано легковий автомобіль марки «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску (а.с. 59).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та копії трудової книжки, ОСОБА_1 в період з 2002 по 2018 рік працювала та отримувала заробітну плату (а.с. 84, 87-97).

Як вбачається зі звіту про оцінку майна, ринкова вартість автомобіля марки «ВАЗ 21099» станом на 24 травня 2018 року становить 2 200 доларів США (а.с.100).

При вирішенні справи суд першої інстанції керувався нормами Сімейного та Цивільного процесуального кодексів України та виходив з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 61 Сімейного кодексу України передбачає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 62 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ст. 69 Сімейного кодексу України передбачає право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

В статті 70 Сімейного кодексу України вказано, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 1 статті 4 Цивільного Процесуального Кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Беручи до уваги правові позиції Верховного Суду України, викладені у по справах № 6-399цс17 та № 6-1568цс16 про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вимоги ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд має встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Суд зазначив, що із договорів купівлі-продажу вбачається, що відповідач, дійсно, продав житловий будинок, що належав йому на праві особистої власності (за договором дарування) і в цей же день купив квартиру за особисті кошти. Обидві угоди мають реєстрові номери 1-6299 та 1-6300, що підтверджують той факт, що обидва договори були укладені в один день. Відповідач продав покупцям свій будинок, а вони йому - квартиру. Позивач не заперечувала, що право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем.

При вирішенні справи суд дійшов до переконання, що позивач ОСОБА_1 не надала доказів того, що джерелом набуття квартири були спільні сумісні кошти подружжя або спільна праця подружжя, та дійшов висновку, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суд також зазначив, що надані позивачем документи - копія трудової книжки, відомості про заробітну плату позивача, не є неналежними та недостатніми доказами того, що спірну квартиру придбано за спільні кошти подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обгрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання спільним сумісним майном подружжя 4-х кімнатної квартири та визнати за нею права власності на 1/2 частку цієї квартири.

Доводи апеляційної скарги позивача стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм процесуального і матеріального права, апеляційний суд відхиляє, як необґрунтовані, та апеляційна скарга на основне рішення суду не підлягає задоволенню за таких підстав.

Як встановлено судом і це вбачається з матеріалів справи, відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності по договору дарування, посвідченого 09 липня 2009 року Другою краматорською Державною нотаріальною конторою, реєстровий № 2557, та зареєстрованого в реєстрі права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер майна 27646156 номер запису 13918-1 в книзі: 1, належав житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2, та земельна ділянка - на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, виданого 18 липня 2011 року начальником управління Держкомзему у м. Краматорську за № 00304, загальною вартістю 181 107 грн., які він 05 вересня 2011 року продав покупцю ОСОБА_8, за яку на підставі довіреності діяв ОСОБА_9 За умовами договору продаж жилого будинку та земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 181 107 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору ( а.с. 48).

Також судом встановлено і це підтверджується відповідним договором, що в той же день, 05 вересня 2011 року, відповідач ОСОБА_2 купив у ОСОБА_9 4-х кімнатну квартиру, що розташована у АДРЕСА_1, загальною площею 65,9 кв. м та жилою площею 47,7 кв. м. Продаж квартири вчинено за 49 536 грн., які покупець сплатив продавцю при підписанні договору. Цей договір підписано сторонами і посвідчено державним нотаріусом першої краматорської державної нотаріальної контори (а.с. 49).

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 1/1 цієї квартири (а.с.50).

Позивач ОСОБА_1 зазначені правочини не оспорює.

Доводи апелянта про те, що їй не відомо, яким чином розпорядився відповідач грошовими коштами від продажу належних йому раніше на праві особистої приватної власності житлового будинку і земельної ділянки, не спростовують тверджень останнього про те, що купівлю-продаж квартири він здійснив за його особисті кошти, отримані ним він продажу квартири. Останнє узгоджується з твердженнями позивача про те, що відповідач офіційно не працював та інших джерел на купівлю квартири не мав. Право приватної власності на квартиру відповідач офіційно зареєстрував на себе та позивач цього не оспорювала.

За приписами п.п. 2-3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З урахуванням викладеного, суд дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела того, що спірна квартира була придбана за сумісні кошти подружжя, водночас, коли відповідач 05 вересня 2011 року продав особисте нерухоме майно і в той же день придбав квартиру за особисті кошти, які він отримав від продажу нерухомого майна.

Посилання в апеляційній скарзі на показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, трудову книжку, довідку з пенсійного Фонду, відомості з державного реєстру фізичних осіб - платників податків підтверджують лише факт того, що позивач перебувала в трудових відносинах, отримувала кошти та не спростовують висновків суду про те, що грошові кошти за квартиру оплатив відповідач.

Як вбачається з наведених договорів, кошти від продажу майна в сумі 181 107 ОСОБА_2 отримав особисто, які покупець сплатив продавцю до підписання договору, а продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 49 536 грн., які продавець сплатив продавцю при підписанні договору, що посвідчено державним нотаріусом (а.с. 48, 49). Свідками підписання цих договорів ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_5 не були та обставини підписання цих договорів їм не відомі. Що стосується учасників правочинів, то вони не допитані в якості свідків.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення Європейського суду з прав людини, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 129 Конституції України щодо принципів процесуальної рівності сторін. Права кожного на справедливий і публічний розгляд справи незалежним і безстороннім судом, обов'язку дотримання судами основних засад (принципів) судочинства враховані судом першої інстанції при вирішенні справи.

Як свідчать матеріали справи, суд розглянув та задовольнив всі заявлені клопотання позивача, повно та належно дослідив надані сторонами докази, належно їх оцінив та правові висновки виклав у рішенні, які мотивував з посиланням на відповідні норми матеріального та процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції також врахував правові позиції касаційного суду вищого рівня, що були прийняті при вирішені справ у східних правовідносинах.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

При вирішенні справи суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, а тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача на основне рішення суду підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, слід залишити без змін.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги на додаткове рішення, то вони є обгрунтованими, а апеляційна скарга позивача на додаткове рішення підлягає задоволенню.

При ухваленні додаткового рішення про стягнення судового збору на користь держави, суд не врахував, що позивач звернулася до суду про визнання за нею права на 1/2 частки вартості спільного майна, 1 % від якого складає 3 154 грн. 43 коп. та при подачи позову нею було сплачено суму судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., що підлягає зарахуванню. Загальна сума стягнення судового збору на користь держави має складати 2 449 грн. 63 коп. (3 154 грн. 43 коп. - 704 грн. 80 коп.)

З урахуванням викладеного, додаткове рішення в частині стягнення судового збору слід змінити, зменшивши розмір стягнення судового збору з позивача на користь держави до 2 449 грн. 63 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 375. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2018 року залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2018 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року задовольнити.

Додаткове рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 на користь державного бюджету змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету недоплачену суму судового збору в розмірі 2 449 грн.63 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст постанови складений 09 квітня 2019 року

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.