Ухвала

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 686/16570/18

провадження № 61-17220ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Хмельницької області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів за прострочення виконання зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Апеляційного суду Хмельницької області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України про стягнення грошових коштів у сумі 181 266,76 грн, які складаються з індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми за період з 01 січня 2010 року по 04 липня 2017 року.

В обґрунтування позову зазначав, що постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2010 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2012 року, визнано неправомірною бездіяльність відповідачів, яка виразилась у невиплаті позивачу компенсації за порушення строків виплати щомісячного довічного грошового утримання за період з 27 листопада 2005 року по 12 січня 2009 року та зобов`язано Державну судову адміністраціюУкраїни та Апеляційний суд Хмельницької області нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати щомісячного довічного грошового утримання за період з 27 листопада 2005 року по 12 січня 2009 року.

25 вересня 2012 року ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду змінено спосіб і порядок виконання судового рішення у адміністративній справі № 2-а-361/10/2270 шляхом проведення стягнення коштів за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів».

04 липня 2017 року Державна казначейська служба України перерахувала на банківський рахунок позивача 108 934,09 грн.

Позивач вказував, що грошове зобов`язання з виплати компенсації в розмірі 108 934,09 грн виникло у відповідачів в грудні 2009 року, однак виконане було лише 04 липня 2017 року. Тому відповідно до вимог статті 625 ЦК України суму, яку він отримав 04 липня 2017 року, відповідачі зобов`язані були виплатити йому з урахуванням індексу інфляції, який складає 243,9 % по відношенню з січня 2010 року по червень 2017 року і ця сума складає - 265 690,25 грн (108 934,09 х 243,9 = 265 690,25). Також, на думку позивача,підлягає стягненню і 3% річних від простроченої суми за цей же період, що становить 24 510,60 грн (108 934,09 х 3% = 3 268,02 : 1 рік = 272,34 х 90 міс = 24 510,60), а всього повинно було виплачено 290 200,85 грн (265 690,25 грн + 24 510,60 грн = 290 200,85 грн).

Оскільки позивачу виплачено тільки 108 934,09 грн, тому сума, яку необхідно стягнути з відповідачів, становить181 266,76 грн, яку ОСОБА_1 просив суд стягнути на свою користь шляхом списання з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів».

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2019 року позов задоволено частково.

Зобов`язано Державне казначейство України провести безспірне списання коштів в сумі 181 266,76 грн на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

В решті позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Державної судової адміністрації України на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 181 266,76 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн*100=192 100,00 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом

1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Хмельницької області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів за прострочення виконання зобов`язання.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В.Коротенко