Справа № 369/1831/19
Провадження № 2/369/2063/19
РІШЕННЯ

Іменем України

14.03.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Головатюк В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Центр», Київської обласної державної адміністрації про розірвання договору, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,4899га в межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради, яка перебуває в користуванні ТОВ «Базіс-Центр» на підставі договору оренди, укладеного 02 березня 2005 року з Київською обласною державною адміністрацією. Факт перетину земельних ділянок підтверджується інформацією ГУ Держгеокадастру в Київській області. Ним згода на передачу земельної ділянки, яка належить йому на праві власності, не давалась. Земельна ділянка віднесена до Софіївсько-Борщагівської сільської ради згідно з проектом формування території і встановлення меж сільської ради, при цьому нормативна оцінка земельної ділянки складає 150 077,24грн. У добровільному порядку відповідачі не усувають порушення його прав та не розірвали договір оренди або не внесли до нього зміни щодо його земельної ділянки, тому вважає своє право на вільне володіння та користування земельною ділянкою, що належить на праві власності, порушеним та підлягає захисту шляхом розірвання договору в судовому порядку.

Просив суд розірвати договір оренди земельної ділянки загальною площею 10,0га (ріллі -9,7 га, сіножатей - 0,30га), розташовану на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту, укладеного 02 березня 2005 року між ОСОБА_1 товариством з обмеженою відповідальністю «Базіс-Центр» та Київською обласною державною адміністрацією, посвідчений приватним нотаріусом Першої Київської обласною державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1-114; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Просила суд задоволити позов у повному обсязі.

У судове засідання представники товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Центр», Київської обласної державної адміністрації не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджено зворотніми повідомленнями. Причини неявки суду не повідомили, відзив на позов суду не подали. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи..

За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,4899 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої за адресою: Київська області , Києво-Святошинський р-н, с/рада Софіївсько-Борщагівська на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 жовтня 2018 року, серія та номер 3944, засвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А.

Ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі ст. 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку.

За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За клопотанням представника позивача судом було проведено експертизу щодо встановлення порушення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Також встановлено, що між ТОВ "Базіс-Центр" та Київською обласною державною адміністрацією укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений 02 березня 2005 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Дудкіною Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1-114.

Пунктом 1.1. вказаного договору оренди визначено наступне: «Орендодавець у відповідності до Земельного кодексу України, згідно з розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 07.04.2004 року № 186 та Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області 01 грудня 2004 року за № 509 надає в оренду, а Орендар приймає у строкове платне володіння і користування земельну ділянку, що перебуває у власності, загальною площею 10,0 га (ріллі - 9,7 га, сіножатей - 0,30 га), розташовану на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту. Цільове призначення - для будівництва торгівельно-складського комплексу. Вказана земельна ділянка відноситься до Софіївсько-Борщагівської сільської ради згідно з проектом формування території і встановлення меж сільської Ради, виданого Київським відділенням Інституту землеустрою Української академії аграрних наук. Грошова нормативна оцінка земельної ділянки складає - 150077,24 (сто п'ятдесят тисяч сімдесят сім) гривень 24 копійки.»

Пунктом 1.2 договору оренди передбачено, що термін дії цього договору - 49 років (сорок дев'ять років) з дня підписання його сторонами, нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

За зверненням представника ОСОБА_1 було отримано листа ТУ Держгеокадастру у Київській області від 11 січня 2019 року за № 29-10-0.221-380/2-19, згідно якого підтверджено факт перетину меж земельних ділянок, яка належить ОСОБА_1 та земельної ділянки, орендованої ТОВ "Базіс-Центр", тобто земельна ділянка позивача також перебуває у користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю "Базіс-Центр" на підставі вищевказаного договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

У відповідності до ч.2 ст.386 Цивільного кодексу України Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі статтею 416 Цивільного кодексу України право користування земельною ділянкою для забудови припиняється у разі: поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; спливу строку права користування; відмови землекористувача від права користування; невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд.

Відповідно до ч.2 цієї статті, право користування земельною ділянкою для забудови може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до положень п.6.4. Договору оренди земельної ділянки, цей договір припиняється у випадках, передбачених Законом України «Про оренду землі» (статті 31,32) Земельним кодексом України (статті 141, 143), а також в інших випадках, визначених законодавством.

Окрім того, ч.2 ст.31 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Підставами для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до ст.141 Земельного кодексу України є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

При цьому згідно ст.143 Земельного кодексу України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічцими речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; конфіскації земельної ділянки; примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до умов Договору оренди земельної ділянки цільове призначення земельної ділянки - для будівництва торгівельно-складського комплексу.

У матеріалах справи відсутні докази про використання орендарем земельної ділянки за цільовим призначенням, тобто для будівництва торгівельно-складського комплексу.

Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не подали доказів на спростування доводів позивача про те, що з дня укладання Договору оренди і даний час, тобто вже майже чотирнадцять років, товариство не здійснює, не здійснював будівництво і взагалі не розпочинав будівельних робіт. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що орендарем не виконуються обов'язки, передбачені ст.24 Закону України «Про оренду землі» та умови Договору оренди земельної ділянки від 02.03.2005 року. А тому доводи позову є обгрунтованими щодо наявності підстави для припинення права користування землею, які передбачені ст.416 Цивільного кодексу України, так і ст.ст.141, 143 Земельного кодексу України, що в свою чергу є підставами для розірвання Договору оренди земельної ділянки за рішенням суду.

Відповідно до ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі».

При цьому, відповідно до інформації, отриманої з ТУ Держгеокадастру в Київській області на адвокатський запит листом № 29-10-0.222-1478/2-19 від 05.02.2019 року за результатами інвентаризації документація із землеустрою, яка стала підставою для формування земельної ділянки, яка надавалася в оренду ТОВ "Базіс-Центр" а також книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, у яких може міститися інформація про реєстрацію договору оренди земельної ділянки в архіві Управління не виявлені.

Разом з цим, ТУ Держгеокадастру в Київській області повідомляє, що відповідно наявної копії технічної-документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ТОВ "Базіс-Центр" в межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в разі перетворення координат в електронний документ (формату ХМЬ) земельна ділянка, яка передавалася в оренду ТОВ "Базіс-Центр" буде мати накладення на інші земельні ділянки, які в Національній кадастровій системі не обліковуються за юридичною особою ТОВ "Базіс-Центр". Таким чином, такий об'єкт, як земельна ділянка, що передавалася в оренду ТОВ "Базіс-Центр" відповідно до договору оренди, припинив своє існування, так як в межах цієї земельної ділянки знаходяться інші земельні ділянки.

При розгляді справи суд бере до уваги висновки, викладені у рішенні Верховного суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 15 лютого 2018 року (справа № 903/162/17). Зокрема, судами встановлено, що після закінчення дії договору на виконання вимог частини 8 статті 33 Закону України "Про оренду землі" дії щодо укладення додаткової угоди до договору оренди землі про його поновлення не вчинялися, договір оренди припинив свою дію, а земельна ділянка площею 56,0371 га поділена на дві ділянки меншої площі з присвоєнням їм нових кадастрових номерів, тобто було створено два нових об'єкти, а попередній припинив існування за наслідками поведінки сторін.»

За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст. 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ст. 386 ЦК встановлені гарантії захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказав на порушення його права укладеним договором оренди.

За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Способом захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути припинення правовідношення (п.7 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, ст.416 Цивільного кодексу України, ст.ст.141, 143 Земельного кодексу України встановлено спеціальний спосіб захисту права - припинення права користування в судовому порядку (що, по суті, аналогічно до припинення правовідношення).

Згідно зі ст.653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Враховуючи положення Земельного кодексу та Закону України «Про оренду землі» щодо розірвання договорів про оренду землі припинення права користування (оренди) землею повинно здійснюватися у спосіб розірвання договору оренди. Окрім того, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. На розвиток цієї норми, Цивільним процесуальним кодексом України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.І ст.5 ЦПК України).

Окрім того, ч.2 ст.5 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Оскільки відповідачі не подали суду жодних доказів на спростування доводів позивача, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, на момент подання даної позовної заяви відповідачами не укладено угоду про розірвання договору оренди, вищезазначений договір оренди не розірвано і іншим способом. На підставу наведено суд приходить до висновку, що вказаний договір оренди та його сторони порушують права та інтереси позивача щодо вільного володіння об'єктом права власності, тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 202-215, 328, 391, 655 ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов до товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Центр», Київської обласної державної адміністрації про розірвання договору задоволити.

Розірвати договір оренди земельної ділянки загальною площею 10,0га (ріллі -9,7 га, сіножатей - 0,30га), розташовану на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту, укладеного 02 березня 2005 року між ОСОБА_1 товариством з обмеженою відповідальністю «Базіс-Центр» та Київською обласною державною адміністрацією, посвідчений приватним нотаріусом Першої Київської обласною державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1-114

Заочне рішення може бути переглянуто Києво-Святошинським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 22 березня 2019 року.

Суддя Н.С. Пінкевич