РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року м. Рівне

Справа № 570/4395/18

Провадження № 22-ц/4815/527/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто»,

за участю позивача, представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 січня 2019 року в складі судді Гнатущенко Ю.В., проголошене в 14 год. 50хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення - 25.01.2019року ,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ "Авто Просто" про визнання недійсними: угоди №0319776 від 14.07.2010 р. із усіма додатками, укладену між ним та ТзОВ «Авто Просто»; договір застави транспортного засобу від 18 березня 2011 року, укладений між ним та ТзОВ «Авто Просто», посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В., зареєстрованого в реєстрі №238; договору поруки, укладеного 14 березня 2011 року між ТзОВ «Авто Просто», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В., зареєстрованого в реєстрі №220.

Позовна заява мотивована тим, що 14 липня 2010 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 укладено угоду № 0319777 та підписано додатки № 1 та № 2 до неї, які є невід`ємними частинами угоди.

Вказана угода укладена в рамках створеної ТОВ «Авто Просто» в Україні системи надання послуг з придбання автомобілів «Авто Так». На виконання вказаної угоди отримав автомобіль автомобіля марки «Chery», модель «Tiggo».

14.03.2011 р. між відповідачем, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, а 18.03.2011 р. - посвідчено договір застави, відповідно до умов якого ним було передано отриманий ним автомобіль в заставу відповідача.

Позивач вважає, що в діяльності ТОВ «Авто Просто» наявні ознаки нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману та містить ознаки пірамідальної схеми, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції, включеної в умови спірної угоди, він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного договору, дії відповідача є забороненими та підпадають під дію ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 січня 2019 року визнано недійсною Угоду №0319776 від 14 липня 2010 р. з усіма додатками до неї, укладену між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто».

Визнано недійсним договір застави від 18 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В., зареєстрованого в реєстрі №238.

Визнано недійсним договір поруки, укладений 14 березня 2011 року між ТзОВ «Авто Просто», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В., зареєстрованого в реєстрі №220.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції як на правові підстави задоволення позову, послався на статті 227, 799, 806 ЦК України, статті 1, 6, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» та дійшов висновку, що при підписанні договору №0319776 від 14 липня 2010 р. між сторонами не дотримано вимог законодавства стосовно форми правочину (нотаріального посвідчення), а його умови порушують права позивача як лізингоодержувача. У відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб відсутня відповідна ліцензія. Договори поруки та застави є недійсними як похідні від угоди, яка визнана судом недійсною.

В апеляційній скарзі, ТОВ «Авто Просто» просить скасувати судове рішення та в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності, оскільки послався на норми ст.227 ЦК України, які не були заявлені позивачем.

Доводить, що суд, визнавши недійсним договір поруки, укладений ТзОВ «Авто Просто» із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останніх до розгляду не залучив та вирішив питання про їх права та обов`язки.

Покликається на безпідставне незастосування судом строків позовної давності, про що було заявлено у відзиві на позов, так як з даним позовом ОСОБА_1 звернувся через 8 років після підписання угоди.

Зазначає, що судом невірно застосовано до вказаних правовідносин положення ст.227 ЦК України, оскільки між сторонами була укладена угода, предметом якої є надання послуг системи придбання автомобілів в групах АвтоТак і, за якою позивач отримав у власність автомобіль та зареєстрував його на своє ім`я. Прикінцеві положення Закону України №3462-ІV від 2.06.2011року встановлювали один рік з 9.01.2012року для отримання фінансовими установами ліцензії на здійснення своєї діяльності. ТзОВ «Авто Просто» як фінансова установа зареєстровано 19.01.2012року та 15.01.2013року отримало ліцензію на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Вказує на безпідставність висновків суду про те, що укладений договір №319776 від 14.07.2010року є договором лізингу, оскільки угода не передбачає передачу майна ні в оренду, ні в лізинг, не передбачає плати на його користування чи сплати лізингових платежів. Спірний договір є договором з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах і на нього не поширюються норми ЗУ «Про фінансовий лізинг», параграф 6 глави 58 розділу 3 книги 5 ЦК України та правові позиції ВСУ стосовно договорів лізингу, оскільки фінансова послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є самостійним видом фінансових послуг та не охоплюється інститутом надання майна у лізинг.

Необґрунтованими вважає висновки суду про порушення при укладенні вказаних договорів норм ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки відсутні такі ознаки: як дисбаланс та три складові, за наявності яких умови договору кваліфікуються несправедливими.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, постановленим з дотримання норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що на норми ст.227 ЦК України він посилався у відповіді на відзив, а недійсний договір, згідно ч.1 ст.216 ЦК України не створює юридичних наслідків, що є наслідком визнання недійсними укладених договорів поруки та застави.

Зазначає, що строки позовної давності він не пропустив, оскільки про порушення своїх прав він дізнався у липні 2018 року. Крім цього, правова позиція ВС з даного питання висловлена у постанові від 3.09.2018 року у справі №129/433/17.

Доводить, що суд першої інстанції вірно застосував положення ст.34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.227,263 ЦК України та ст.ст. 18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що 14.07.2010 року між ТзОВ "Авто Просто" та позивачем ОСОБА_1 укладено угоду N 0319776 (далі Угода) з Додатками N N 1, 2, які є невід`ємними частинами Угоди.

Предметом даної Угоди є надання учаснику послуг системи "Авто Так", спрямованих на придбання автомобіля марки "Chery", модель "Tiggo", вартістю 100 720 грн., із сплатою 120 внесків.

Відповідно до Додатків N 1, N 2 до вказаної угоди, сторони погодили, що учасник системи сплачує: плату за послуги, пов`язані зі вступом до Системи - 3625,92 грн.; щомісячний цілий чистий внесок (частина щомісячного повного внеску, який використовується для оплати автомобіля) - 0,8333 %; щомісячний внесок в оплату послуг, що включає також формування груп клієнтів системи та здійснення організаційних дій для придбання автомобіля - 0,38 % ПДВ; щомісячний страховий платіж - 0,065 %; плату за отримання автомобіля (одноразовий платіж, що підлягає сплаті учасником, якому було надано право на отримання автомобіля) - 3 % о ПДВ.

Згідно з вимогами п. п. 2.2, 2.1.,2.3 ст. 2 Додатку N 2 до Угоди, поточна ціна автомобіля зазначена у Додатку N 1 до угоди - це остання поточна ціна автомобіля, повідомлена АвтоПросто виробником на день укладення угоди. Поточна ціна автомобіля є критерієм для розрахунку складових Повних внесків та інших платежів. АвтоПросто щомісяця надсилає рахунки на сплати.

Положеннями п. 2.6 ст. 2 Додатку N 2 до Угоди, чисті внески, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від вартості автомобіля, що у свою чергу є оплатою за товар - автомобіль.

Як вбачається з додатку N 1 до Угоди (графа графік внесків) позивач зобов`язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків.

Встановлено, що на виконання умов указаної Угоди у період з 14.07.2010 р. по 9.02.2015 р. позивач сплатив на користь відповідача 197 833,20 грн., що підтверджується розрахунком платежів Доброчинського П.М., що сторонами не оспорюється.

18.03.2011 р. за позивачем ОСОБА_1 був зареєстрований автомобіль марки «Chery Tiggo», 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданим ВРЕР ДАІ м.Рівне УДАІ УМВС України в Рівненській області.

14.03.2011 року між ТОВ "АвтоПросто" та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з метою забезпечення подальшого виконання умов Угоди від 14.07.2010 року та Додатків до неї (п. 8.2.1.4 ст. 8 Додатку N 2) було укладено договір поруки, оскільки між кредитором і боржником ОСОБА_1 укладено угоду, спрямовану на придбання автомобіля через організовану кредитором систему «Авто Так», що підтверджується договором поруки посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. від 14.03.2011 р. та зареєстрованим в реєстрі за N 220.

18.03.2011 року між ОСОБА_1 та ТОВ "АвтоПросто", з метою забезпечення подальшого виконання умов Угоди від 14.07.2010 року та Додатків до неї (п. 8.2.1.4 ст. 8 Додатку N 2) було укладено договір застави вказаного автомобіля марки «Chery Tigo», 2010 року випуску, що підтверджується договором застави посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. від 18.03.2011 р. та зареєстрованим в реєстрі за N 238.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір від 14.07.2010 року є недійсним, оскільки укладений з порушеннями норм законодавства, якими регулюються лізингові правовідносини.

За договором лізингу, відповідно до статті 806 ЦК України, одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі змістом вказаної норми права в лізинг лізингоодержувачу лізингодавець передає у користування майно, яке належить йому на праві власності або спеціально придбане ним для такої передачі. У будь-якому випадку предмет лізингу перед передачею лізингоодержувачу має належати лізингодавцю на праві власності, і передається лізингоодержувачу у користування на певний строк, з можливістю подальшого набуття права власності.

Спірним договором передбачено, що відповідач надає послуги, предметом яких є придбання автомобілів учасниками через систему придбання в групах. Тобто, за умови виконання сторонами всіх договірних зобов`язань, учасник від третьої особи, а не від відповідача, набуває право власності, а не тимчасового користування, на замовлений ним автомобіль.

За наведеного, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин статті 227, 799, 806 ЦК України та норми Закону України «Про фінансовий лізинг».

Предметом договору, укладеного сторонами, є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак».

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1, 2ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України,зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У відповідності з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення Угоди позивач отримав примірник Угоди та додатки до неї, які містять опис послуг ТОВ "АвтоПросто" та підписав всі примірники Угоди та додатків до неї.

Відповідно до ст. 10 Угоди, підписання цієї угоди та додатків до неї є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами її умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди й додатків до неї.

Згідно з п. 13.8 ст. 13 додатка №2 до Угоди учаснику надається 7 днів для того, щоб він міг детально ознайомитися з Угодою та прийняти її чи відмовитись від участі в системі "АвтоТак". При цьому в разі розірвання угоди протягом семи днів з дати її підписання учаснику повертається сума всіх коштів, внесених ним на рахунок ТОВ "Авто Просто". Для цього необхідно письмово повідомити ТОВ "Авто Просто" про розірвання угоди.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався із заявою про розірвання угоди у семиденний термін до ТОВ "Авто Просто", що свідчить про його розуміння та згоду з усіма умовами угоди.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики і в цій статті наведено перелік випадків, в яких підприємницька діяльність може бути визнана нечесною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

За ч.2,3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару ; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім`ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв`язку із припиненням суб`єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

У той самий час, предметом угоди сторін, укладеної в рамках функціонування системи придбання автомобілів у групах "АвтоТак", є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля.

Відповідно до ст. 2 Угоди ТОВ "АвтоПросто" гарантує надання кожному учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання ним усіх зобов`язань, передбачених Угодою.

Статтею 3 Угоди передбачено, що ТОВ "АвтоПросто" зобов`язується забезпечити отримання учасником автомобіля згідно з умовами Угоди. При цьому, відповідно до ст. 8.2 додатка N 2 до Угоди поняття "право на отримання автомобіля" означає право учасника одержати власне автомобіль та обов`язок товариства передати автомобіль у зазначений термін, якщо учасник на момент фактичної передачі автомобіля належно виконує свої зобов`язання. Водночас ТОВ "АвтоПросто" зобов`язане надіслати постачальнику замовлення на передачу автомобіля учаснику протягом 5 робочих днів після того, як учасник, у якого виникло право на одержання автомобіля, здійснить відповідні платежі.

Відповідно до Угоди між ТОВ "АвтоПросто" та виробником (дистриб`ютором чи імпортером) останній протягом 30 календарних днів з дня отримання замовлення зобов`язаний передати автомобіль учаснику, який одержав право на отримання автомобіля (п. 8.1 додатка N 2).

Передбачені Угодою умови дозволяють учаснику сплачувати ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками, які названі в Угоді "Чисті внески" або "Внесок в оплату товару".

Відповідно до розд. 1 Визначення термінів додатка N 2 до Угоди "Цілий Чистий внесок - це частина щомісячного повного внеску, який використовується для оплати автомобіля. Половинний Чистий внесок - це половина цілого чистого внеску".

Згідно з п. 2.6 ст. 2 додатка N 2 до Угоди чисті внески, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від вартості автомобіля, що у свою чергу є оплатою за товар - автомобіль.

Тобто, в Угоді чітко передбачено, що споживач оплачує кожного місяця частину ціни автомобіля. Крім того, сплачені чисті внески перерахунку (у зв`язку зі зміною ціни автомобіля) не підлягають. Після одержання автомобіля та реєстрації його на своє ім`я споживач зобов`язаний і надалі сплачувати кошти за автомобіль до повної його оплати - 100 % від ціни автомобіля.

Отже, Угодою передбачена щомісячна сплата внесків за (товар) автомобіль, який передається споживачеві в рамках укладеної Угоди, а не за можливість одержання права на купівлю товару.

Споживач, який виконав усі умови угоди, має повне право вимагати від ТОВ "АвтоПросто" виконання свого зобов`язання, а саме: оплатити продавцю вартість автомобіля та передати автомобіль споживачу, незалежно від того, чи сплачують кошти інші споживачі.

За системою придбання автомобілів у групах "АвтоТак" кожний з учасників, який належним чином виконує зобов`язання за Угодою, отримує автомобіль через механізм, передбачений в Угоді, оскільки система функціонує таким чином, що кількість учасників групи, яким надається право на отримання автомобіля, відповідає кількості автомобілів, яку можна придбати за рахунок Чистого Фонду групи, створеного за рахунок щомісячних внесків учасників групи (п. 1.2 ст. 1, п. 4.1 ст. 4 додатка N 2 до Угоди).

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, щодо безпідставності вимог позивача щодо несправедливості умов укладення угоди та додатків до неї.

Не доведеними є вимоги ОСОБА_1 щодо незаконності та нечесності ведення підприємницької діяльності відповідачем.

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», поняття «фінансова послуга» - це операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 2 червня 2011 року № 3462-ІV (введено в дію з 9 січня 2012 року), внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) (далі Нацкомфінпослуг), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах") (далі Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах.

З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об`єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Відповідно до додатку № 2 Угоди система "АвтоТак" це торговельна марка зареєстрована згідно із законодавством України та використовується для позначення послуг Автопросто з адміністрування системи придбання автомобілів у групах. Кожна укладена угода включається в групу, кожній сформованій групі надається порядковий номер, кожному учаснику системи - порядковий номер його в групі. Після формування групи учасників залучення інших учасників не відбувається. Право на отримання автомобіля здійснюється в порядку, передбаченому Угодою (ст. ст. 5, 6 додатку № 2 до Угоди), і відповідно до платежів, здійснених самим учасником, а не відповідно до платежів, здійснених іншими учасниками групи.

Отже, отримання кожним споживачем автомобіля здійснюється виключно відповідно до платежів, здійснених ним самим, і незалежно від платежів інших клієнтів відповідача.

Враховуючи те, що ТОВ "Авто Просто" отримало відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо "придбання товарів у групах" у Нацкомфінпослуг, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, то можна зробити висновок, що дане товариство діє цілком легітимно.

Вищевказана позиція також викладена в постанові Верховного Суду України №6-40 цс 13 від 11.09.2013 року.

Колегія суддів з урахуванням положень ч.2 ст.214 ЦПК України враховує дану правову позицію Верховного Суду України за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Законом України від 02 червня 2011 року № 3462-ІV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 08 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено пунктом 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На момент укладання сторонами справи спірної угоди наявності ліцензії на здійснення ТОВ «Авто Просто» такого виду фінансової діяльності як придбання товарів у групах нормами законодавством не вимагалось. Ліцензія на цей вид діяльності була отримана ТОВ «Авто Просто» 15 січня 2013 року, в межах строку встановленого законом.

Судова колегія не вбачає наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін угоди № 0319776 від 14.07.2010 року, оскільки умови цієї угоди визначені з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості і позивач мав можливість на власний розсуд приймати чи не приймати ці умови, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК України.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Укладена угода в рамках системи придбання товарів у групах не є утворенням та розвитком пірамідальних схем у розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ТОВ «Авто Просто» надає споживачам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі угод з учасниками групи є отримання автомобіля всіма учасниками, а споживачі сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається в процесі її виконання. Кожний учасник отримує автомобіль відповідно до платежів, здійснених ним самим, та продовжує сплачувати за автомобіль до повної виплати.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки умови укладеної угоди №0319776 від 14.07.2010 року та додатки до неї містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «Авто Просто», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання. Позивачем було отримано автомобіль, зареєстровано його, а також виконувалися умови оспорюваного правочину, які були погоджені сторонами.

Що стосується вимог про визнання недійсним договору застави, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави (статті 19 Закону України «Про заставу»).

Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Тобто, застава є способом забезпечення зобов`язань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з умов Угоди від 14.07.2010 року та Додатків до неї, укладених між сторонами.

Оскільки відсутні підстави для визнання недійсними угоди №0319776 від 14.07.2010 р. із усіма додатками до неї, то відсутні правові підстави для визнання недійсним договору застави транспортного засобу від 18 березня 2011 року

Відповідно до положень статей 15,16 ЦК України, статті 4 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з`ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Оспорюючи договір поруки, укладений 14 березня 2011 року між ТзОВ «Авто Просто», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач, не будучи його стороною, не наводить жодних обставин порушення цим договором своїх прав чи інтересів.

Також розглядаючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не залучені для участі у справі, оскільки рішення у ній впливає на їх права та обов`язки.

Крім цього слід зазначити, що поручитель не є споживачем послуг відповідача, а, навпаки, є особою, яка забезпечує відповідальність боржника у договорі, тобто споживача.

Договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю.

Отже, поручитель не може розглядатись як споживач послуг, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції не правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог. Оскаржене судове рішення підлягає скасуванню, з постановленням нового - про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску трьохрічного строку позовної давності та безпідставності позову є суперечливими між собою та взаємовиключними.

Положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права або законного інтересу, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалося чи не оспорювалося, суд відмовляє в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Оскільки апеляційний суд відмовляє у позові за безпідставністю позовних вимог, то питання пропуску позовної давності ним не досліджується.

З урахуванням положень частин 1, 13 статті 141 ЦПК України витрати по оплаті судового збору підлягають пропорційному розподілу. Оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на вимоги про визнання договору поруки недійсним, то ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору. Відповідачем при подачі апеляційної скарги сплачено 3171,6 грн. З позивача підлягає стягненню за користь державного бюджету судовий збір у сумі 704,8грн. та на користь відповідача 1057,2грн. Решта коштів (2114,4 грн.) підлягає поверненню ТОВ "Авто Просто" із державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст. ст.15,16 202, 203, 215, 230, 806 ЦК України, Законом України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про заставу», апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 січня 2019 року скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" про визнання недійсними угоди №0319776 від 14.07.2010 р. із усіма додатками, договору застави транспортного засобу від 18 березня 2011 року та договору поруки, укладеного 14 березня 2011 року відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (проживаючого в АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 704(сімсот чотири)грн. 80коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (проживаючого в АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" ( , адреса Столичне шосе, 90, м.Київ) понесені витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 1057(одна тисяча п`ятдесят сім)грн. 20 коп.

Управлінню Державної казначейської служби України у м. Рівне повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" ( , адреса Столичне шосе, 90, м.Київ) кошти в розмірі 2114 (дві тисячі сто чотирнадцять) грн. 40коп., які були сплачені ним на рахунок отримувача УК у м. Рівне № 0030, код отримувача 38012714, банк отримувача Казначейство України, код банку 899998, згідно платіжного доручення № 1124 від 18 березня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2019 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.