КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 755/14630/16-ц

провадження № 22-ц/824/4847/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргувідповідача ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 січня 2019 року у складі судді Виниченко Л.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 100 750,00 грн., 3% річних у розмірі 2 029,24 грн., інфляційні втрати у розмірі 4 743,91 грн. та суму судового збору у сумі 1 075,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 20 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А., зареєстрований в реєстрі за №3400.

Згідно з умовами вказаного договору позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у сумі 125 750,00 грн., що на день укладання договору становило 5 000,00 доларів США, на строк до 28 лютого 2016 року включно.

Звертав увагу на те, що станом на день подання позову відповідач повернув частину суми у розмірі 25 000,00 грн., проте іншу частину отриманих за договором грошових коштів не повернув.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 січня 2019 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 загальну суму 108 598,38 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 08 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи порушення норм процесуального права судом першої інстанції зазначає, що в оскаржуваному рішенні помилково вказано, що відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим. Посилається на те, що про судове засідання дізнався за день до нього з сайту Судової влади України та у зв'язку з цим подав клопотання про відкладення розгляду справи, проте суд, не врахувавши неналежне повідомлення відповідача та його клопотання, ухвалив рішення за його відсутності.

Окрім того, апеляційну скаргу мотивує тим, що договір позики є удаваним правочином, оскільки був укладений сторонами з метою приховання іншого правочину.

Пояснює, що між позивачем та відповідачем існувала усна домовленість про те, що відповідач надає послуги позивачу щодо консультування, підготовки документів та юридичного супроводу, а позивач зобов'язується оплатити зазначені послуги.

Таким чином, між позивачем та відповідачем, на думку апелянта, було укладено договір позики з метою приховати інший правочин, а саме договір про надання послуг.

Звертає увагу на те, що усвідомлював, що передача грошових коштів не має характеру позики та насправді ці кошти не будуть повернуті, а по суті є сплатою винагороди за договором про надання послуг.

Однак, суд першої інстанції не встановив дану обставину, яка має важливе значення для справи.

08 квітня 2019 року ОСОБА_2 подано до суду апеляційної інстанції клопотання про долучення Угоди № 1 Про отримання свідоцтва на право власності по об'єкту спорудженого за адресою: АДРЕСА_1 від 20 листопада 2015 року, в якому останній посилається на неможливість подання такого доказу до суду першої інстанції у зв'язку із тим, що розгляд справи відбувся за його відсутності та за відсутності доказів про належне його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи. Зазначену угоду відповідачем подано на підтвердження його доводів про укладення сторонами удаваного правочину - договору позики з метою приховати інший правочин, а саме, договір про надання послуг.

Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, за яким відповідач в повному обсязі не виконав взяті на себе зобов'язання, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернув, у зв'язку з чим у позивача також виникло право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 20 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність гроші у сумі 125 750,00 грн., що на день укладання цього договору еквівалентно 5 000,00 доларів США, та зобов'язався повернути їх у строк до 28 лютого 2016 року включно (а.с. 4).

Укладений між сторонами договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А. та зареєстрований в реєстрі за №3400.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов'язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов'язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно визначив правову природу розписки, у зв'язку з чим дійшов вірного висновку, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов'язані з виконанням зобов'язання за договором позики.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами насправді було укладено договір про надання послуг, для забезпечення виконання якого укладено договір позики, який відповідач уважає удаваним, є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки факт існування розписки, в якій позичальник чітко зазначає отримання коштів у борг та скріплює її своїм підписом, свідчить про реальний характер договору позики, а аргументи ОСОБА_2 та надана ним Угода про отримання свідоцтва на право власності по об'єкту, не є належним та допустимим доказом у розумінні статей 76-81 ЦПК України, який би підтверджував факт укладення між сторонами договору про надання послуг, що забезпечувався договором позики, оскільки у договорі позики сторонами жодним чином не зазначено та не обумовлено вказаних обставин.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно положень ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Пунктом 3 Договору позики встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути ОСОБА_1 позику у строк до 28 лютого 2016 року включно.

Як установлено місцевим судом, 26 липня 2016 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 частину позики в розмірі 25 000,00 грн.

Отже, з матеріалів справи убачається, що відповідач у повному обсязі взяті на себе за договором позики зобов'язання не виконав, грошові кошти у визначений договором строк та розмірі позивачу не повернув.

Таким чином, ураховуючи, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, а відповідачем не виконано своїх зобов'язань у повному обсязі в обумовлений у договорі строк, колегія уважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що борг за договором позики в сумі 100 750,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Як убачається з позовної заяви та розрахунків позивача період нарахування інфляційних втрат та вимога про їх стягнення, визначена позивачем з 29 лютого 2016 року по 26 вересня 2016 року.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, процес зміни вартості грошей, який характеризується рівнем інфляції, є безперервним процесом і інфляційні процеси не залежать від волевиявлення будь-якої особи, тому інфляційні мають розраховуватися з урахуванням як індексів інфляції, так і індексів дефляції. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

Таким чином, ураховуючи те, що кінцевим терміном повернення позики відповідно до договору визначено 28 лютого 2016 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся 27 вересня 2016 року, період нарахування інфляційних втрат є правильним.

Окрім того, місцевим судом при розрахунку інфляційних втрат правильно враховано, що за період 29 лютого 2016 року по 26 липня 2016 року заборгованість відповідача за договором позики становила 125 750 грн., а за період з 27 липня 2016 року по 26 вересня 2016 року - 100 750 грн., у зв'язку з чим вірно встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заявлена позивачем сума інфляційних витрат в розмірі 4 743,91 грн.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України й нарахування 3 % річних, яке має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши період нарахування 3% річних з 29 лютого 2016 року по 26 липня 2016 року, урахувавши, що за період 29 лютого 2016 року по 26 липня 2016 року заборгованість відповідача за договором позики становила 125 750 грн., а за період з 27 липня 2016 року по 26 вересня 2016 року - 100 750 грн., провівши вірний розрахунок та визначивши, що розмір 3% річних складає 2 047,81 грн., правильно вирішив, що вимога позивача про стягнення 3% річних від простроченої суми боргу у розумінні статті 625 ЦК України є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Посилання апелянта на те, що оскаржуване рішення ухвалене за його відсутністю та без доказів його належного повідомлення не заслуговують на увагу суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення судом норм процесуального права.

Згідно пункту 3 частини третьої вказаної статті порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, що наразі оскаржується, зазначив, що відповідач у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи через перебування у відрядженні.

При цьому, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та уважаючи за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, суд керувався тим, що справа тривалий час знаходиться у провадженні суду, відповідач не був позбавлений можливості подати заперечення та (або) відзив на позовну заяву, а також вимогами законодавства щодо строку розгляду справ та того, що ОСОБА_2 для представництва своїх інтересів міг направити у судове засідання представника.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 08 січня 2019 року особисто подав до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи, яке того ж дня зареєстровано судом під вхідним номером 910, зазначивши підставою для відкладення справи перебування у відрядженні та надавши на підтвердження вказаних обставин Наказ №МикОл/01-19-І про службове відрядження від 03 січня 2019 року.

Разом з тим, з вищезазначеного наказу убачається, що відрядження заплановано на термін з 08 січня 2019 року по 11 січня 2019 року, а відповідне клопотання ОСОБА_6 подав 08 січня 2019 року, тобто в той день, коли згідно Наказу від 03 січня 2019 року вже мав перебувати у відрядженні.

Таким чином, відповідно до наявного в матеріалах справи клопотання, відповідач був обізнаний про судове засідання, призначене на 09 січня 2019 року.

Окрім того, дослідивши матеріали справи, апеляційним судом встановлено, що справа перебуває у провадженні суду з 2016 року, майже за три роки розгляду даної справи відповідач жодного разу не з'явився у судове засідання, 01 грудня 2016 року звертався до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв'язку із хворобою, при цьому відповідно до наявної в матеріалах справи копії довіреності від 09 листопада 2016 року користувався послугами представника ОСОБА_7, оскаржував ухвалу Дніпровського районного суд м. Києва від 12 жовтня 2016 року про відкриття провадження, представник відповідача ОСОБА_7 звертався з клопотанням про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судового рішення Подільського районного суду м. Києва у справі №758/14819/16-ц у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, яке було задоволено ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року та зупинено провадження у справі, проте, вказаний позов ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04 липня 20017 року було залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою ОСОБА_6 та за відсутності заяви про розгляд справи за його відсутністю.

Отже, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши дії відповідача, а також урахувавши, що відповідно до наданого ОСОБА_6 Наказу від 03 січня 2019 року він мав би перебувати 08 січня 2019 року у відрядженні, проте особисто подав до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції, зважаючи на те, що законодавством обмежено строк розгляду справ, а ОСОБА_6, будучи обізнаним про дату, час та місце розгляду справи, у черговий раз не з'явився у судове засідання, не порушив норми закону, вирішиви проводити розгляд справи за відсутності відповідача.

Відповідно до статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно пункту 2 частини першої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Разом з тим, виходячи з викладеного вище, у діях відповідача простежується зловживання процесуальними правами, а саме, вчинення ним дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача та розгляду справи за його відсутності є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу суду.

Отже, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, відповідач реалізував свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростував належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції ані щодо визначення правовідносин за договором позики, ані щодо розміру суми заборгованості та його складових.

При вирішенні спору місцевий суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються встановленими місцевим судом обставинами справи і положеннями законодавства.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту її прийняття та касаційному оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай