Справа № 739/1493/18
Номер провадження 2/739/24/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м.Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої - судді Кочура О.О.,

за участі: секретаря - Худорба Р.Г.,

представника відповідача - Костюченка В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні зали судових засідань Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі позивач), діючи через свого представника Кіріченко Романа Анатолійовича звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 19.10.2012 року у розмірі 15847,23 грн., з яких 2975,45 грн. - тіло кредиту, 2697,69 грн. - заборгованість з процентів, 8943,27 грн. - пені, 500 грн. штрафу (фіксована складова), 730,82 грн. - процентна складова.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до вказаного договору відповідач отримав від позивача можливість використання коштів в кредит шляхом встановлення кредитного ліміту у розмірі 300 на платіжну карту, який змінювався згідно з п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, у результаті чого виникла прострочена заборгованість.

Відповідачем на позовну заяву поданий відзив, з якого вбачається, що позов не визнається. Відповідач стверджує, що строк кредитування, який відповідає терміну дії платіжної картки, сплив в березні 2016 року, по закінченню строку дії картки вона була у відповідачки вилучена та знищена, відповідачка вважала, що вона в повному обсязі за кредит розрахувалася, про наявність заборгованості їй не було відомо. Звертає увагу не необґрунтоване нарахування процентів з а підвищеною процентною ставкою, заявляє, що положення п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з якими позивач має право змінювати в односторонньому порядку процентну ставку - є нікчемним, звертає увагу на безпідставність одночасного нарахування штрафів та пені. Відповідачка вважає, що позивачем припушений строк позовної давності по стягненню боргу, внаслідок чого зроблена заява про застосування строку позовної давності до всієї суми боргу. На відзив позивачем надана відповідь, в якій позивач обґрунтовує правомірність зміни процентної ставки, посилаючись на те, що договір містить процедуру внесення змін до договору щодо зміни процентної ставки, а не право зміни процентної ставки в односторонньому порядку, висловлює свою думку про правомірність одночасного застосування штрафів та пені як різних видів неустойки. Разом з відповіддю на відзив позивач надав суду виписку з картрахунку, щодо яких зробив заяву про те, що зазначена виписка є первинним документом.

В відповіді на відзив також звертається, що строк позовної давності згідно з п. 1.1.7.31 Умов та правил становить 50 років щодо стягнення заборгованості за кредитом, неустойкою та процентами. Також позивач звертає увагу на особливість кредитного договору - згідно з його умовами позичальник не має погашати заборгованість визначеними щомісячними платежами, натомість самостійно визначає суму погашення - мінімального щомісячного платежу, який залежить від розміру використаного кредитного ліміту. Зазначає, що за таких умов договору перебіг строку позовної давності має обчислюватися з дня закінчення кредитування, який збігається з днем закінчення дії платіжної картки, при цьому посилається н правову позицію в Ухвалах Верховного суду України № 6-14 цс14 від 19.03.2014 року та № 6-61цс14 від 18.06.2014 року., що картка діяла до останнього дня квітня 2016 року, звертає увагу, що договором визначена лише сума мінімального обов`язкового щомісячного платежу. Звертає увагу, що картка діяла до останнього дня квітня 2016 року. За клопотанням представника позивача ухвалою від 25 лютого 2019 року суд витребував у позивача обґрунтований та детальний (помісячний) розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 19.10.2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "ПриватБанк" та позивачем із зазначенням формул розрахунків відповідних сум заборгованості, з урахуванням незмінності процентної ставки укладеної на час укладення договору.

Відповідь на ухвалу суду не надійшла.

У судове засідання представник позивача не з`явився, при цьому звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі в якій зазначив, що позовні вимоги він підтримує повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав викладені в відзиві доводи, звернув увагу суду на те, що проценти мали нараховуватися виходячи з незмінності процентної ставки, внаслідок неправильного нарахування процентів не погашався кредит. З огляду на необізнаність про підвищення процентів, позивачка вважала, що станом на час закриття кредитної картки вона повністю погасила заборгованість за кредитом. Попросив застосувати строк позовної давності до вимог, які заявлені.

Вирішуючи справу, суд виходить з наступного:

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, 19.10.2012 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір надання банківських послуг шляхом подання останньою заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг на відкриття рахунку шляхом подання відповідачем заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно пункту 2.1.1.2.1. Умов та Правил надання банківських послуг (далі Умови), що визначають умови укладеного сторонами договору, Банк видає Клієнту картку, її вид визначається в пам`ятці Клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого Клієнт та Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата отримання картки, вказана в заяві.

Подавши відповідну заяву відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Тарифами складає укладений між нею та позивачем кредитний договір.

Згідно з довідкою відповідачці видана платіжна картка № НОМЕР_1 строком дії до кінця квітня 2016 року.

Надана позивачем виписка з картрахунку, яка мають статус первинного документу згідно з Переліком типових документів, затвердженого наказом міністерства Юстиції від 12.04.2012 року № 578/5 містить інформацію про встановлення на платіжну картку кредитних лімітів:

-19.10.2012 - 300 грн.

-23.07.2012 - 4000 грн.

-04.06.2014 року - 5000 грн.

З виписки з рахунку вбачається, що відповідачка з 04.06.2014 року користувалася кредитом, а саме зняла з рахунку:

- 04.06.2014 року - 1000 грн.

10.06.2014 року - 300 грн.

11.06.2014 року - 500 грн.

16.06.2014 року - 100 грн.

18.06.2014 року - 300 грн.

18.06.2014 року - 300 грн

02.07.2014 р. - 300 грн.

02.07.2014 року - 500 грн.

15.07.2014 року - 1000 грн

23.07.2012 р. - 450 грн.

01.08.2014 р. - 150 грн.

12.11.2014 р. - 200 грн.

19.01.15 р. - 298,60 грн.

27.01.2015 р. - 60 грн.

15.04.2015 р. - 200 грн.

Всього - 4658,60 грн.

Станом на закінчення строку дії платіжної картки - останнє число квітня 2016 року - обчислена позивачем сума боргу за кредитом становила 3565,76 грн.., при цьому сума основного боргу за тілом кредиту становила 2975,45 грн.

Як вбачається з виписки з картрахунку, з збігом дії кредитної картки сума боргу була позивачем розстрочена рівними частинами по 184,81 грн. 11 місяців з 13.08.2016 по 13.02.2017. Відомості про те, що розстрочення суми боргу мало місце за згодою відповідачки в матеріалах справи відсутні, відповідні докази звернення позивачки за розстроченням боргу позивачем не надані, отже суд вважає, що розстрочення суми боргу здійснено відповідачем в односторонньому порядку, без укладення відповідного договору, отже не свідчить про припинення зобов`язання за договором кредиту внаслідок його заміни на нове зобов`язання, що витікає з договору розстрочки (в порядку ст. 604 ЦК України) . Вирішуючи питання про правомірність нарахування процентів за підвищеними процентними ставками, суд виходить з наступного: як вбачається з наданого позивачем розрахунку боргу, тарифів, відповіді на відзив, при укладанні договору діяла процентна ставка - 30 % річних. В подальшому процентна ставка за кредитом неодноразово змінювалася: з 01.09.2014 р. - 34,80%, З 01.04.2015 - 43,20%

Згідно з ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

За змістом ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України вбачається, що ознакою встановлення в договорі змінюваної процентної ставки є наявність умов та порядку зміни ставки. Змінювана процентна ставка застосовується в залежності від зміни індексів, які мають ґрунтуватися на об`єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів (індекс інфляції, облікова ставка НБУ тощо) та визначається за формулою, яка дозволяє точно визначити її розмір за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору.

Суд дійшов висновку, що в укладеному між позивачем та відповідачкою кредитному договорі встановлено фіксовану процентну ставку, оскільки в договорі не передбачено умов і порядку зміни ставки в залежності від зміни певних умов (індексів). Суд виходить з того, що згідно з частиною 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідна правова позиція була наведена Верховним судом України, що викладена в Постанові в справі № 6-1374 цс 17 від 11 жовтня 2017 р.

Аналізуючи умови договору, суд вважає, що в п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил йдеться про право банку змінювати в односторонньому порядку тарифи (в тому числі процентну ставку), та встановлюється обов`язок клієнта у разі незгоди з зміненими тарифами звернутися до банківської установи з заявою про розірвання договору та погасити заборгованість в повному обсязі (п. 1.1.2.4 Умов та Правил).

При цьому виходить з наступного: згідно з ст. 654 ЦК України зміна договору вичиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з ч 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ст.. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною( ч. 1 ст. 642 ЦК України ).

Отже, зі змісту зазначених правових норм вбачається, що зміна кредитного договору щодо зміни процентної ставки має здійснюватися в письмовій формі, тобто має відбуватися шляхом надіслання зацікавленою стороною відповідної пропозиції (оферти) в письмовій формі, зміни набирають чинності з моменту акцепту пропозиції позичальником, що також має здійснюватися в письмовій формі. До прийняття пропозиції або в разі її відхилення діють попередні умови договору.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що п. 1.1.3.2.3, п. 1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг не містять правил щодо направлення та прийняття сторонами пропозиції про зміну тарифів, в тому числі процентної ставки (ознайомитися з зміненою процентною ставкою позичальник може лише в виписці банку на умовах, визначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та Правил, щодо отримання якої встановлений обов`язок позичальника відповідно до п. 1.1.2.3 Умов та правил). Натомість містить правило, згідно з яким позичальник не має права відхилити змінену в односторонньому порядку банком процентну ставку, в разі незгоди з зміною процентної ставки має право лише на розірвання договору з повною сплатою боргу. Змінена процентна ставка починає діяти відразу з дня, зазначеного у відповідному рішенні банку, незалежно від волі та волевиявлення позичальника.

Отже, суд доходить до висновку, що п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг містить правило зміни тарифів банком в односторонньому порядку, тому є нікчемним в частині зміни в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом згідно з ч. 3 ст. 1056-1 ЦК.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

З огляду на зазначене, суд вважає недостовірним розрахунок боргу, наданий позивачем в обґрунтування позовних вимог, отже вважає позов недоведеним.

Крім того, суд вважає безпідставним нарахування процентів після збігу строку дії кредитної картки.

Згідно з приписом абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

До такого висновку, зокрема, дійшла Велика Палата Верховного суду в справі № 444/9519/12 в постанові від 22.06.2018 року (п. 53-54 Постанови).

Отже, суд вважає безпідставними нарахування процентів після збуту строку кредитування. Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності до заборгованості з кредиту та неустойки (картка з встановленим кредитним лімітом № НОМЕР_1), суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. (ч.5 ст.261 ЦК).

Отже, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд враховує пояснення позивача щодо особливостей цього договору - згідно з його умовами визначений лише мінімальний обов`язків щомісячний платіж Отже, суд доходить висновку, що згідно з умовами договору заборгованість може бути погашена позичальником у будь-який час в повному обсязі, договір не встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок повернути борг частинами. За таких обставин перебіг строку позовної давності починається від дня, коли у позивача виникло право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позивач заявляє, що не виконані його вимоги по поверненню тіла кредиту в сумі 2975,45 грн за картрахунком з встановленим кредитним лімітом № НОМЕР_1.

Суд вважає, що оскільки договором визначений лише мінімальний щомісячний платіж, який не є фіксованим і залежить від розміру заборгованості за кредитом, натомість договором не встановлені окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок повернути борг частинами, право пред`явити вимогу про повернення всієї суми кредиту виникло у позивача згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України та ч. 1,5 ст. 261 ЦК України відразу після несплати чергового обов`язкового мінімального платежу, передбаченого договором.

З виписки з картрахунку вбачається, що право на дострокове повернення кредиту виникло у позивача 01.10.2014 року, коли вперше був нарахований штраф за прострочку кредиту.

Згідно з ч. 1. ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Суд вважає, що оплата певних періодичних платежів не свідчить про визнання позову в цілому, зважаючи на те, що позивачем неправильно нараховувалися проценти за незаконно підвищеними в односторонньому порядку процентними ставками. Таким чином, звернувшись до суду лише 07.09.2018 року, позивач пропустив строк позовної давності щодо заборгованості з тілу кредиту, який минув 01.10.2017 року.

При цьому суд не бере до уваги доводи позивача про те, що строк позовної давності слід обчислювати з дати закінчення дії платіжної картки (дати погодженого строку кредитування), оскільки це суперечить ст. 261 ЦК України. Встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, не має значення для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором (роз`яснення п. 62 Постанови Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, в якій Верховний суд відступив від правових позиції Верховного суду України, наведеного позивачем у відзиві на позов ).

Також суд не бере до уваги посилання відповідача п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, згідно з яким трок позовної давності про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою та неустойкою становить 50 років. Зазначені зміни внесені до Умов та правил в 2015 році.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Умови щодо зміни терміну позовної давності не містять підпису відповідача, отже відсутні підстави вважати, що сторонами укладена домовленість про збільшення строку позовної давності.

Аналогічна позиція наведена в Постанові Великої палати Верховного суду від 06 лютого 2019 року в справі № № 202/26885/13-ц, яку суд бере до уваги для вирішення спірних правовідносин. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Отже, суд доходить висновку, що в позові в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту слід відмовити внаслідок пропущення позивачем строку позовної давності.

Згідно з статтею 266 ЦК України зі сплавом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойка, отже в стягнення неустойки (пені та штрафу) слід відмовити.

Суд вважає, що позивач не довів обґрунтованості своїх вимог, не довів правильності нарахування процент за підвищеними процентними ставками, звернувся до суду з порушенням строку позовної давності, отже в позові слід відмовити повністю.

Судові витрати згідно з ст. 141 ЦПК України слід розподілити пропорційно задоволеним позовним вимогам - покласти на позивача..

На підставі викладено керуючись статтями 76-81, 83, 258-259, 263-268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд , -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити повністю. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.О.Кочура