ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №591/5208/18

Номер провадження 22-ц/816/4801/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Орлова І. В.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2019 року в складі судді Сидоренко А. П., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 17 серпня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , вимоги якого обґрунтовані тим, що з 02 червня 1979 року по 04 січня 1999 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу подружжям було набуто у власність декілька квартир у м.Суми, у тому числі і п`ятикімнатна квартира під АДРЕСА_1 . При цьому, як вказав позивач, право власності на вказану квартиру було оформлено на відповідача за договором міни від 05 серпня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О.

Також позивач зазначив, що після розірвання шлюбу питання про поділ майна між сторонами не ставилося, оскільки ними визнавалися права кожного з подружжя на майно, набуте під час шлюбу, як на спільну сумісну власність. Зокрема, між сторонами встановився порядок фактичного користування квартирами, згідно якого позивач проживав у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 , яка згідно свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 1998 року належить на праві спільної сумісної власності позивачу, відповідачу та їх спільним дітям: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а відповідач з дітьми фактично проживала у п`ятикімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

До того ж, позивач послався на ті обставини, що у 2003 році він допомагав відповідачу здійснювати перепланування п`ятикімнатної квартири на дві окремі квартири: двокімнатну - під АДРЕСА_3 та однокімнатну - під АДРЕСА_3 ». Проте, 01 серпня 2018 року йому стало відомо, що відповідач намагається продати однокімнатну квартиру та переїхати на постійне місце проживання у м. Київ, а на вимогу щодо врахування його інтересів, як співвласника квартири, відповідач відповіла відмовою, мотивуючи її тим, що згідно правовстановлюючих документів саме вона є власником даної квартири, чим заперечила і не визнала його право на дану квартиру.

Також з отриманої інформації з Інформаційної довідки від 09 серпня 2018 року він узнав, що внаслідок перепланування п`ятикімнатної квартири АДРЕСА_3 з 24 грудня 2003 року за відповідачкою зареєстроване право власності на спірну однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 « АДРЕСА_5 », а відповідно до Інформаційної довідки від 27 серпня 2018 року на підставі договору дарування №ВМІ/235925 від 02 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Марченко І.В., право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за дочкою ОСОБА_5 . Таким чином, як він вважає, у власності відповідачки залишилася однокімнатна квартира, яку вона і намагається продати, не визнаючи та порушуючи його права та законні інтереси.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 2000 грн.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зокрема, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі послалась на те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми СК України, оскільки право власності на спірне нерухоме майно виникло у неї під час дії КпШС України. При цьому, відповідач не погодилась з висновком суду про те, що позовна давність у даному випадку повинна обчислюватись з серпня 2018 року, тобто від дня, коли позивач з інформації з державного реєстру дізнався про її право власності на спірне нерухоме майно та про відчуження спільного сумісного майна на користь іншої особи.

На думку ОСОБА_3 , початком перебігу позовної давності у спірних правовідносинах є 2003 рік, тобто момент переобладнання п`ятикімнатної квартири на два об`єкта нерухомого майна та реєстрація за нею права власності на спірну однокімнатну квартиру або ж укладення договору дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 від 02 липня 2009 року.

Також, заявник апеляційної скарги звернула увагу на ті обставини, що після розірвання шлюбу сторонами фактично визнавалось право власності позивача на легковий автомобіль та частку в приватній фірмі, набуті за час шлюбу, та її право власності на п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яку вона за власні кошти та без допомоги колишнього чоловіка самостійно переобладнала на дві квартири.

До того ж, як зазначила відповідач, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви про те, що він у 2003 році матеріально допомагав їй здійснювати перепланування спірного житла та про те, що вона збирається виїхати на постійне місце проживання до м. Київ, що також не відповідає дійсності.

У той же час, на думку ОСОБА_3 , набута за час шлюбу п`ятикімнатна квартира АДРЕСА_1 є фізично знищеною у 2003 році, тобто з того часу фактично припинилося право спільної власності на набуту за час шлюбу п`ятикімнатну квартиру, а також тієї квартири не існує і на момент вирішення спору. На її думку, спірна однокімнатна квартира є новоствореним майном, тому не може бути об`єктом спільної власності подружжя.

Представник позивача адвокат Шпаков А.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

При цьому, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач надавав допомогу відповідачу у здійсненні перепланування п`ятикімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка, як вказав представник позивача, полягала у підготовці відповідних документів та особистій участі у переплануванні житлового приміщення.

До того ж, представник позивача зазначив, що відповідач постійно змінювала свою позицію щодо початку перебігу строку позовної давності та участі позивача в переплануванні квартири з метою введення суду в оману.

Також, адвокат Шпаков А.О. звернув увагу на ту обставину, що заява на ім`я начальника Управління архітектури та міського будівництва про надання згоди на підготовку матеріалів для затвердження на сесії міської ради щодо перепланування спірної квартири від 10 вересня 2003 року підписана власноручно позивачем та зареєстрована ним у відповідному управлінні, що свідчить про те, що між сторонами існувала домовленість про порядок фактичного спільного користування майном, набутим за час шлюбу та про особисту участь позивача в переплануванні спірного житлового приміщення, що є спільною сумісною власністю сторін. Ураховуючи викладене, представник позивача вважає безпідставними твердження відповідача про припинення спільної сумісної власності на п`ятикімнатну квартиру внаслідок її знищення.

Крім того, адвокат Шпаков А.О. зазначив, що з інформаційних довідок від 09 серпня 2018 року та від 27 серпня 2018 року позивачу стало відомо про те, що право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 , а право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за дочкою сторін ОСОБА_5 .

Тому, як вважає представник позивача, саме з моменту, коли позивач дізнався про реєстрацію права власності на нерухоме майно та про наміри ОСОБА_3 продати спірну квартиру без врахування його інтересів і починається перебіг строку позовної давності.

Отже, даний позов, на думку представника позивача, поданий в межах строку позовної давності. Також, як вказано у відзиві на апеляційну скаргу, про наміри ОСОБА_3 продати спірну квартиру та переїхати проживати до іншого міста свідчить і той факт, що вона придбала житло у м. Київ.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 про задоволення апеляційної скарги та представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, коли п`ятикімнатна квартира за згодою сторін була перепланована в одно та двокімнатні квартири, тому вона належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Крім того, суд вважав, що позивач не пропустив строк звернення до суду з даним позовом, так як про порушення його майнового права він дізнався у серпні 2018 року.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 02 червня 1979 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 04 січня 1999 року (а.с. 44).

За час перебування у шлюбі у них народилися син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 97, 99).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло квартира АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 та членам його сім`ї: колишній дружині ОСОБА_3 та дітям ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а.с. 16).

З договору міни квартири від 05 серпня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О., вбачається, що ОСОБА_3 здійснила обмін квартири АДРЕСА_6 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 07 жовтня 2003 року за № 642 відповідачу ОСОБА_3 дозволено перепланування п`ятикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 згідно погодженого проекту у двокімнатну квартиру за АДРЕСА_7 кв АДРЕСА_8 ., та АДРЕСА_9 кв. АДРЕСА_10 ) та АДРЕСА_11 однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 загальна площа АДРЕСА_12 кв.м., та житлова площа 17,3 кв.м.) (а.с. 96, 82 - 91).

24 грудня 2003 року була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 14 15, 80, 81).

02 липня 2009 року ОСОБА_3 подарувала дочці ОСОБА_5 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 18 грудня 2003 року Сумською міською радою, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., який був зареєстрований в реєстрі за № 1640 (а.с. 74).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач ОСОБА_3 просила суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 66 69, 70, 126 129).

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Отже, виходячи з матеріалів справи, хоча п`ятикімнатна квартира АДРЕСА_1 і була придбана колишнім подружжям Токарь за договором міни від 05 серпня 1997 року, перепланування якої на одно- та двокімнатну квартири було здійснено після розірвання шлюбу в 2003 році, а державна реєстрація права власності відповідача на спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 була проведена 24 грудня 2003 року, тобто до набрання чинності СК України, проте, зважаючи на ті обставини, що двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 відповідач подарувала спільній з позивачем дочці ОСОБА_5 02 липня 2009 року, тому колегія суддів вважає, що спірні правовідносини щодо визнання права власності на майно, набуте за час шлюбу, тривали також і після набрання чинності СК України.

Таким чином, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно керувався ст.ст. 60, 61, 68, 69, 70 СК України, які регулюють право спільної сумісної власності подружжя.

До того ж, згідно вимог ст. 16 Закону України «Про власність» та ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У той же час, положення ст. 60 СК України містять аналогічні вимоги щодо порядку набуття права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення помилково керувався нормами СК України не можуть бути підставою для скасування рішення суду та не спростовують висновків суду про те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, не заслуговують на увагу колегії суддів і твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що набута сторонами за час шлюбу п`ятикімнатна квартира АДРЕСА_1 є фізично знищеною у 2003 році, коли внаслідок її перепланування були створені одно- та двокімнатна квартири, і з цього часу, на думку відповідача, фактично припинилося право спільної власності на набуту за час шлюбу п`ятикімнатну квартиру, так як її не стало існувати на момент вирішення спору, а спірна однокімнатна квартира є новоствореним майном і не може бути об`єктом спільної власності подружжя, виходячи з наступного.

Зокрема, статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначених норм права дає підстави дійти висновку, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК України є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про розповсюдження на спірну однокімнатну квартиру режиму спільного сумісного майна подружжя, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту знищення п`ятикімнатної квартири, а також звернення співвласників із заявою щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна.

У той же час, із матеріалів справи вбачається, що у придбаній сторонами за час шлюбу п`ятикімнатній квартирі АДРЕСА_1 проведено перепланування в одно- та двокімнатні квартири на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської ради № 642 від 07 жовтня 2003 року, прийнятого на підставі звернення ОСОБА_3 (а.с. 96). Отже, внаслідок проведеного перепланування квартири не відбулося її фізичного знищення, а тому передбачена ст. 346 ЦК України підстава припинення права власності на майно, а саме: знищення майна, не знайшла свого підтвердження.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що про порушення майнового права позивач дізнався в серпні 2018 року, зокрема, як вказав суд, з Інформаційної довідки від 09 серпня 2018 року ОСОБА_1 стало відомо про те, що внаслідок перепланування п`ятикімнатної квартири АДРЕСА_3 ( АДРЕСА_13 ) з 24 грудня 2003 року за відповідачкою зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру за АДРЕСА_3 « АДРЕСА_5 », а з Інформаційної довідки від 27 серпня 2018 року йому стало відомо, що на підставі договору дарування від 02 липня 2009 року право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_5 , оскільки вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає положенням ч. 2 ст. 72 СК України та ч. 1 ст. 261 ЦК України

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховоного Суду України, який міститься в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16.

Виходячи з матеріалів справи, чого не заперечує позивач, ще у 2003 році йому стало відомо про перепланування відповідачкою п`ятикімнатної квартири з метою створення окремих одно- та двокімнатної квартир, що свідчить про те, що він міг дізнатися про порушення свого права (реєстрація права власності на нерухоме майно за відповідачем у грудні 2003 року та розпорядження ним, а саме: укладення договору дарування 02 липня 2009 року). Отже, як вважає колегія суддів, у позивача ОСОБА_1 була об`єктивна можливість дізнатися про порушення його права власності у 2003 році.

Про обізнаність позивача щодо перепланування квартири АДРЕСА_1 також свідчить і та обставина, що у нього знаходяться документи на перепланування квартири: ескізний проект та оригінал заяви на підготовку матеріалів для затвердження сесією міської ради про перепланування житлового приміщення.

Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, так як він дізнався про порушення свого майнового права щодо спірної квартири лише у серпні 2018 року, а до вказаного часу між сторонами не виникало спору щодо користування спірним жилим приміщенням.

Отже, звернувшись до суду з даним позовом у вересні 2018 року, тобто майже через шістнадцять років після реєстрації за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно, тобто у грудні 2003 року позивач, тим самим, пропустив строк позовної давності. Будь - яких доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску ним строку звернення до суду позивач суду не надав.

Таким чином, заслуговують на увагу колегії суддів доводи відповідача про застосування до даних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в зв`язку пропуском строку позовної давності, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмолено за пропуском строку позовної давності, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України з позивача на користь відповідача необхідно стягнути судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 3000 грн.

З урахуванням п. 8 ч. 1 ст. 264 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне скасувати захід забезпечення позову, вжитий ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 02 жовтня 2018 року, а саме: накладення арешту на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з наявністю для цього підстав.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Скасувати захід забезпечення позову, вжитий ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 02 жовтня 2018 року, а саме щодо накладення арешту на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за апеляційний перегляд справи в сумі 3000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 листопада 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

І.В. Орлов