Справа № 438/557/18 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/666/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_1 Коцана Р.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 3500 дол. США за договором позики від 20 травня 2015 року та сплачений судовий збір в розмірі 910 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що 20 травня 2015 між сторонами було укладено договір, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача у користування автомобіль марки «Вольцваген Джетта» д.н.з. НОМЕР_1 . За це відповідач зобов`язався протягом шести місяців з дати отримання автомобіля сплачувати позивачу частинами кошти до повного погашення суми, погодженої між сторонами, а саме в розмірі 3500 дол. США.

Відповідач зобов`язався здійснювати оплату за користування автомобілем щомісячно по мірі отримання ним місячного заробітку.

На підтвердження укладення договору відповідачем цього ж числа була написана та підписана ним власноручно розписка, яка посвідчує факт, що він, ОСОБА_2 , бере у користування за плату в розмірі 3500 дол. США у ОСОБА_1 вищезгаданий автомобіль.

Саме розписка відповідача від 20 травня 2015 року є підтвердженням передання йому позивачем автомобіля у зазначений вище спосіб.

Позивач неодноразово в усній формі звертався до відповідача із вимогою про повернення боргу, але вимоги залишилися без задоволення.

З урахуванням зазначених обставин ОСОБА_1 на підставі ч.1, ч.2 ст. 207, ст.ст.525, 526, 625, ст.1046, ч.1 ст. 1049 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 3500 доларів США за договором позики від 20 травня 2015 року та судові витрати.

Заочним рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 04 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1

В апеляційній скарзі посилається на те, що боржник відповідач зобов`язався сплатити (повернути) грошові кошти в сумі 3500 доларів США у строк зазначений у розписці за отриманий у борг автомобіль як іншу річ, отриману відповідачем у позику позивача відповідно до положень ст.1046 ЦК України. Стверджує, що відповідач не виконав умови договору позики та не повернув йому кошти згідно розписки, чим порушив його право, за захистом якого він звернувся до суду.

Просить скасувати рішення Бориславського міського суду Львівської області від 4 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення яким його позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 в підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 суд виходив з тих обставин, що укладений між сторонами договір, щодо якого дано розписку від 20 травня 2015, не є договором позики та до правовідносин сторін не можуть застосовуватися положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України щодо стягнення з відповідача грошових коштів.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей або речей, визначених родовими ознаками, із зобов`язанням їх повернення та дати отримання речей (коштів).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 передав відповідачу у користування автомобіль марки «Вольцваген Джетта» д.н.з. НОМЕР_1 , про що було складено розписку від 20 травня 2015 року.

Вказана розписка про отримання автомобіля не містить зобов`язання про його повернення.

Натомість згідно вказаної розписки відповідач ОСОБА_2 зобов`язався протягом шести місяців з дати отримання автомобіля сплачувати позивачу частинами кошти до повного погашення суми, погодженої між сторонами, а саме в розмірі 3500 дол. США. Відповідач зобов`язався здійснювати оплату за користування автомобілем щомісячно по мірі отримання ним місячного заробітку.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

З аналізу норм ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України суд першої інстанції правильно зазначив, що розписка як документ, що підтверджує зобов`язання за договором позики, має містити умови отримання позичальником в борг речей, визначених родовими ознаками, із зобов`язанням їх повернення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, що укладений між сторонами договір, щодо якого дано розписку від 20 травня 2015, не є договором позики та до правовідносин сторін не можуть застосовуватися положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України щодо стягнення з відповідача грошових коштів.

З укладеного між сторонами договору вбачається, що предметом договору є автомобіль, що переданий відповідачу у користування, обов`язку повернути автомобіль сторонами не передбачено. Натомість сторонами було узгоджено, що позивач за наслідками виконання укладеного договору повинен отримати від відповідача узгоджену суму грошових коштів, а саме 3500 дол. США, про стягнення якої позивач подав даний позов. При цьому грошових коштів позивач ОСОБА_1 у позику відповідачу за договором від 20 травня 2018 не надавав. Отже, між сторонами не виникли відносини, які випливають з договору позики, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для стягнення коштів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.