н/п 2/490/3578/2018 Справа № 490/9137/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Рішення

іменем України

17 квітня 2019 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючої судді - Гуденко О.А.

при секретарі Дудник Г.С., Кваша С.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , відповідачів, представника відповідачів ОСОБА_2 . ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Миколаївська міська рада про позбавлення права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2018 року ОСОБА_3 , через свого представника адвоката ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, третя особа - Миколаївська міська рада ( далі - ММР) про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Мотивуючи свої вимоги тим, що з 1968 року позивачці та її чоловіку ОСОБА_6 було надано для проживання вкзану трьохкімнатну квартиру. На даний час в даній квартирі зареєстровано три особи, а саме: ОСОБА_3 - наймач, та відповідачі, які є її онуками. Квартира є неприватизованою і не перебуває у приватній власності. Відповідачі з 1996 року не проживають в квартирі без поважних причин та в квартирі не з`являються, хоча перешкод у проживанні ним ніхто не чинить. Відповідачі не сплачують комунальні послуги та інші платежі, що виникають з договору найму житлового приміщення, а сама позивачка перебуває у скрутоному матеріальному положенні і не може через реєстрацію відповідачів в квартирі навіть оформити субсидію. Добровільної згоди щодо зняття з реєстрації у вкзаній квартирі досягти з відповідачами неможливо. Позивач вважає, що відповідачі втратили право на користування спірним жилим приміщенням, оскільки понад шість місяців не проживають в квартирі без поважних причин на підставі ст. 72 ЖК України, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

В подальшому під час судового розгляду справи переждстваник позивача додаткового також посилався на те, що письмової згоди на реєстрацію відповідачів в квартирі позивачка не надавала, отже в силу положень ст. 65 ЖК України відповідачі взагалі зареєстровані у цій квартирі без належних правових підстав.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Не заперечував той факт, що після смерті дідуся ОСОБА_6 в жовтні 2018 року відповідачі вселилися у вказану квартиру, але без згоди позивачки, і проживають там, створюючі перешкоди позивачці у користуванні квартирою. ОСОБА_3 є особою похилого віку і не може в силу віку пророживати в одній квартирі з дорослими онуками, до того ж через поведінку ОСОБА_4 просто побоюється залишатися з ним в одніц квартирі, через що вимушена проживати у доньки і не має змоги користуватися власною квартирою.

Відповідачі в судовому засіданні проти позову заперечували з тих підстав, що проживають та зареєстровані у вказаній квартирі на законних підставах. Зареєстровані вони там і проживають з 1992 року коли разом з мамою, яка є рідною донькою позивачки, після смерті їх батька вселилися в цю квартиру за згодою бабусі та дідуся . При отриманні паспорту при досягненні 16 років вони зареєструвалися за місцем свого постійного проживання та за місцем реєстрації своєї матері - у спірній квартирі . Проживали вони там постійно до 2008 року -коли у бабусі та дідуся відбувся серйозний конфлікт і дідусь попросив їх поки що виїхати з квартири, щоб не ускладнювати і без того складні стосунки. Декілька місяців вони там не зявлялися, проте в звязку з похилим віком дідуся та ого хворобами, високим тиском, вони часто, по декілька днів на тиждень залишалися в квартирі жити з ним, ночували там , допомагали йому. Мати уклалал новий шлюб і проживає з новим чоловіком, на прохання позивача вони виписалася з цієї квартири, проте вони не можуть проживати з вітчимом, вважають цю квартиру своїм постійним та єдиним місцем проживання, іншого житла не мають.Заперечують той факт, що були періоди, коли вони поспіль 6 місяців не проживали та не зявлялися у спірній квартирі. Період їх непостійного проживання в квартирі в період з 2008 по 2018 роки зумовлений лише конфліктними стосунками між бабусею і дідусем, а також між бабусею і їх матір`ю, отже не бажаючи ускладнювати цей конфлікт вони і вимушені були у цей період шукати інші тимчасові місця мешкання. Після смерті дідуся в жовтні 2018 року вони, вважаючи, що конфлікт вичерпано, вселилися до квартири і постійно там проживають, оплачують комунальні послуги , готові допомагати і доглядати за бабусею і жодним чином не створюють їй перешкоди у проживанні там.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позову не визнав та просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа в судове засідання не зявилася, надала письмові пояснення, просила ухвалити рішенні відповідно до вимог чинного законодавства.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 4ЦПК України).

За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Як вбачається з позову ( ордеру суду не надано) позивачці та її чоловікові ОСОБА_6 було надано для проживання в 1968 році на трьохкімнатну квартиру по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки форми №3 ЖЕК "Забота" від 25.10.2018 року у зазначеній квартирі зареєстровано три особи, а саме: ОСОБА_3 , 1925 рроку народження -дружина основного квартиронайммача, ОСОБА_4 ,, 1985 р .н. -онук, ОСОБА_5 ,, 1989 р.н. - онука, основний квартиронаймач ОСОБА_6 , 1922 р.н ., помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В серпні 2008 року відповідачі зверталися з заявами до начальника ЖЕКа ТОВ "Забота" з заявами з проханням не видавати акт про їхз непроживання у вищевказаній квартирі , оскільки тимчасово в ній не проживають через перешкоди баббусі ОСОБА_3 , а в квартирі залишаються їх речі і квартиру вони постійно відвідують.

Ту обставину, що після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідачі вселилися в спірну квартиру та проживають в ній по теперішній час - позивачем не оспорюється, отже в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України, дана обставниа не підлягає доказуванню.

З матеріалів справи вбачається, що до жовтня 2018 року комунальні послуги за квартиру сплачував ОСОБА_6 є. з листопада 2018 року - послуги з утримання цієї квартири сплачує відповідач ОСОБА_4

Згідно Акту про непроживання від 20.10.2018 року і 15.11.2018 рок ( в акті зазаначено дві дати) , складеному за підписом сусідів , які проживають в квартирі АДРЕСА_2 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , та в квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_9 - зазначено, що ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 не проживають в квартирі № 19 з 1996року та постійно проживають в АДРЕСА_4 .

При цьому, дані особи , про допит яких в якості свідків заявляв представник позивача та таке клопотання було задоволено судом в підготовчому засіданні, до суду не з`явилися і представник позивача відмовився в судовому засіданні від їх повторного виклику для допиту в судовому засіданні.

При цьому суд не може прийняти до уваги в якості належного і достеменнного доказу вказаний Акт , оскільки мешканцям сектору багатоквартирної забудови такий акт повинен видаватися уповноваженими представниками житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (акт видається по формі затвердженій суб`єктом господарювання).

Натомість допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , яі є сусідами сторін, суду пояснили, що відповідачі проживали в вказаній квартирі з дідусем та абаучею з 1992-1993 років , за цією адресою пішли в школу і проживали там постійно щонайменше до закінчення навчання. В період після закінчення ними школи вони постійно бачили у дворі будинку відповідачів.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які є рідними доньками позивачки, підтвердили, що між позивачкою та молодшою донькою ОСОБА_13 , з часу їх вселення у спірну квартиру з 1992-1993 року виникли неприязнені стосунки, які і відобразилися на її дітях- онуках позивачки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Напружені стосунки між позивачкою і онуками дійсно існували такожі через підтримку останніх позиції дідуся ОСОБА_6 у конфліктних ситуаціях між ним та ОСОБА_3 , як подружжям. ОСОБА_6 і ОСОБА_3 , довгий час проживаючи в одній квартирі, фактично прорживали окремо, їх кімнати закривалися на ключ, вони мали окремий бюджет та позивачка була проти матеріальної підтримки чоловіком молодшої доньки та її дітей.

Як встановлено з пояснень цих свідків, відповідачі вселилися в зазначену квартиру в 1992-1993 році в неповнолітньому віці разом зі своєю матір`ю за згодою наймача квартири - ОСОБА_6

Згідно даних паспортів ОСОБА_4 , та ОСОБА_5, - подосягненню ними 16-річного віку при отриманні паспорту ( в 2001 та 2005 році відповідно) вони були зареєстровані за вказаною адресою і є зареєстровані по теперішній час.

Відповідно до п. 10,13 Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 серпня 1994 р. N 316 ( в редакції чинні й на час видачі відповідачам паспортів громадянина України) - видача та обмін паспорта провадиться у місячний термін за місцем постійного проживання громадянина, працівник паспортної служби зобовязаний при видачі паспорту оформити прописку з проставленням у паспорті відповідного штампа, за винятком випадків, коли прописка здійснюється виконкомами сільських, селищних Рад народних депутатів або коли оформити її водночас із одержанням паспорта немає можливості. Згідно Додатоку N 1 до п. 8 - відомості про постійне місце проживання обовязково зазначаєтьмся при зверненні з Заявою про видачу паспорта.

Відповідно до вимог чинного законодавства україни- місце проживання неповнолітньої особи визначається за місцем проживання та реєстраціїї її батьків, якщо інше не встановлено.

Отже наведеними и доказами підтверджується та у відповідності до встановлених судом обставин - суд приходить до висновку про безпідставність твердження представника позивача про самоправність вселення відповідачів у вказану квартиру , адже їх реєстрауця у вказаній квартирі відбулася на законних підставах, що підтверджено у встановленому законом порядку відповідними державними органами.

Як стверджує свідок ОСОБА_13 , мати відповідачів, ( і таке не спростовано позивачем) вона була зареєстрвоана в квартирі з 1992 по 2006 рік.

Обсавина, що відповідачі разом з своює матір`ю були зареєєстровані та проживали в квартирі саме за згодою основного квартиронаймача ОСОБА_6 - також представником позивача не спростована.

Також не приймає суд до уваги і посилання представника позивача на необхідність отримання відповідачами при реєстрації у спірній квартирі письмової згоди позивачки та укладання ними письмового договору найму з наймовдавцем ( третьою особою по справі, оскільки квартира перебуває у комунальні власності територіальної громади м.Миколаєва) - адже на момент вселення вони перебували у малолітньому віці , а на момент реєстрації - неповнолітніми особами і зазначене повинно було відбуватися через їх законного представника .

Безпідставним є і посилання представника відповідача як на обгрунтування незаконності їх проживання у квартирі - на відсутність зазначення їх у ордері на вказану квартиру ( який на його думку є єдиною підставою для вселення у житлове приміщення осіб) - оскільки на момент видачі ордеру на вказану квартиру до народження відповідачів було ще більше 15 років потому.

Відповідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, згідно із ст. 72 ЖК України, провадиться в судовому порядку.

Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення цього спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідачів у жилому приміщенні понад строки, встановлені ст.71 ЖК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що позивачем у судовому засіданні не доведено у порядку та у спосіб встановленому законом, що відповідачі без поважних причин не проживали у спірній квартирі протягом шести місяців ( особливо з огляду на те, що на час подачі позову і по час розгляду справи відповдачі постійно проживають у спірній квартирі) .

А також в судовому засіданні встанволено, що періодичне не проживання віповідачів у вказаній квартирі обумовлено безпосередньо неприязненими стосунками з позивачкою та її незгодою з постійним проживанням онуків у квартирі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача витрати по оплаті судових витрат.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 259,263,264,265,268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Миколаївська міська рада про позбавлення права користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його тпроголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 19 квітня 2019 року

Суддя Гуденко О.А.