Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/3928/18
Провадження №: 2/332/141/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2019 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Андрюшиної Л.А., за участю секретарясудового засідання -Ковтуна В.І.,представника позивача адвоката Будовської Н.В.,представника відповідача Худолій Н.В.,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу № 332/3928/18 (провадження № 2/332/141/19) за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що її батьку ОСОБА_2 , як працівнику ТОВ «Запоріжвогнетрив» 26 січня 2006 року було видано ордер на житлову площу у гуртожитку по АДРЕСА_1 , та укладено договір найму житлового приміщення. У 2015 році позивач ОСОБА_1 , як його дочка,з дозволу батька вселились до вказаного житла та стала проживати з ним однією сім`єю разом зі своїм чоловіком та дітьми.З часу вселення вони з батьком вели спільне господарство, мали спільний бюджет та за час спільного проживання робили частковий поточний ремонт у кімнаті, придбали побутову техніку та інші предмети домашнього вжитку. 29 вересня 2018 року батько позивача помер та після його смерті вона зі своєю сім`єю залишилася проживати у цій кімнаті гуртожитку, де постійно проживають до теперішнього часу. Позивач вважає, що набула право користування спірним житлом, оскільки з дозволу батька вселилась до нього, проживала з батьком однієї сім`єю, вела з ним спільне господарство та користувалася житлом як член сім`ї наймача, брала участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг та за користування житлом. Просить суд визнати за нею право користування цим спірним житловим приміщенням.
Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позові та пояснила, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але з 2015 року у вказаному житлі не проживає, оскільки з дозволу батька вселилась до кімнати АДРЕСА_3 будинку АДРЕСА_4 за його місцем проживання. Така зміна місця проживання була викликана тим, що у квартирі за місцем її реєстрації, крім неї, проживають ще її сестра із родиною чоловіком та дітьми. Неналежні умови для спільного проживання призвели до погіршення стосунків із сестрою та стали причиною зміни місця проживання. У спірному житлі вона не встигла зареєструватисвоє місце проживання внаслідок раптової смерті батька.
Представник позивача адвокат Будовська Н.В., яка діє на підставі ордеру на надання правової допомоги, в судовому засіданні підтримала заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги у повному обсязі та пояснила, що спірне житло у гуртожитку по АДРЕСА_1 було передано у користування батьку позивача ОСОБА_2 на підставі ордеру від 26 січня 2006 року за місцем роботи. Саме потреба у поліпшені житлових умов стала підставою переселення позивача до помешкання батька за вказаною вище адресою. Вселення відбулось за згодою наймача, близько трьох років позивач проживала разом із батьком, як член його сім`ї, вела із ним спільне господарство, після його смерті залишилась проживати у житлі, несе витрати по його утриманню. Зареєструватись за вказаною адресою ОСОБА_1 не встигла через раптову смерть батька. На підставі наведеного, представник позивача вважала, що позивач набула право користування спірним житлом відповідно до вимог ст.ст. 64-65 ЖК Української РСР.
Представник відповідача Худолій Н. ОСОБА_3 ., яка діє на підставі довіреності, позов ОСОБА_1 не визнала, просила суд відмовити у його задоволені, мотивуючи необхідністю перевірки судом обставин щодо дотримання встановленого ст. 65 ЖК України порядку вселення позивача до житла ОСОБА_2 , наявності згоди останнього на це, ведення спільного господарства, тривалості часу проживання, потреби позивача у поліпшенні житлових умов.
Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, дійшов таких висновків.
За приписами частини першої та другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Системний аналіз наведених вище норм матеріального права, з урахуванням роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», дає підстави дійти висновку про те, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 липня2012 року у справі № 6-60цс12 і підстав для відступлення від цієї правової позиції немає.
Під час розгляду справи встановлено, що на підставі ордеру № 5 серія СГ від 26 січня 2006 року, виданому ТОВ «Запоріжвогнетрив» Мазановичу Івану Володимировичу було надане право зайняття житлової площі по АДРЕСА_1 , розміром 13,58 кв.м. у м. Запоріжжі. Вказаний ордер було видано на підставі рішення Ради директорів та профспілкового комітету ТОВ «Запоріжвогнетрив» від 11 січня 2006 року (а.с. 8).Також судом встановлено, що після отримання ордеру ОСОБА_2 вселився у надане йому житло та проживав у ньому до самої смерті.
Рішенням Запорізької міської ради № 11 від 19.02.2016 року вулицю Орджонікідзе АДРЕСА_5 місті Запоріжжі було перейменовано на вулицю Павлокічкаську.

Відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 Оснежицької сільської ради Пінського району Брестської області Білоруської РСР від 20.07.1984 року батьком ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 , актовий запис № 113(а.с. 6).

Після одруження із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було присвоєно прізвище « ОСОБА_6 », актовий запис № 758 від 21 серпня 2004 року Запорізького міського відділу реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції (а.с. 7).

Таким чином, на підставі належних та допустимих доказів, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду пояснила, що проживає по сусідству із позивачем ОСОБА_1 у гуртожитку, розташованому в будинку АДРЕСА_4 . Приблизно три роки тому позивач вселилась до кімнати 39 за вказаною адресою, де проживав її батько ОСОБА_2 .. Стосунки між ОСОБА_1 та батьком були добрі, вони вели спільне господарство, робили разом покупки, ніколи не сварилися. Весь цей час позивач зі своєю сім`єю постійно проживала у гуртожитку, вони постійно бачилися. Також вона заходила до цієї кімнати, бачила там особисті речі позивача та її дітей. За життя батько ОСОБА_1 казав, що кімната у гуртожитку залишиться донці та ніколи не заперечував проти її проживання разом з ним. Коли батько позивача помер, вона несла всі витрати на його поховання.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що знає позивача ОСОБА_1 , оскільки проживає з нею по-сусідству у гуртожитку по АДРЕСА_4 . У кімнаті № 39 за вказаною адресою проживав батько позивача ОСОБА_2 , десь у 2015-2016 роках до нього переселилась його дочка - позивач ОСОБА_1 та її чоловік і діти. Проживали вони дружно, мали спільний бюджет, разом робили покупки. ОСОБА_2 казав, що житло залишиться донці та онукам. Після смерті ОСОБА_2 , його донька із родиною залишилась проживати у кімнаті, зараз роблять ремонт. Поховання батька займалася позивач ОСОБА_1 ..

З пояснень позивача випливає та підтверджується показами допитаних судом свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , що ОСОБА_1 у 2015 році за згодою батька вселилась до помешкання за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїм чоловіком та дітьми. На підставі наведеного, судом встановлено дотримання встановленого порядку при вселенні позивача до житла, яке перебувало у користуванні її батька.Вказані дії було проведено за згодою ОСОБА_2 , інших членів сім`ї у наймача, згода яких була б умовою для вселення позивача, на час вселення не було. Висловлення за життя у присутності сторонніх осіб ОСОБА_2 намірів про розпорядження житлом на користь доньки та онуків свідчить про наявність згоди наймача на проживання в його житлі сім`ї позивача та відсутність іншої домовленості між ними про порядок користування житлом.Також показами свідків підтверджується факт ведення спільного господарства позивачем з її батьком: спільні покупки, побут, харчування, спільний бюджет.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (а.с. 5).Витрати на поховання батька були понесені позивачем, що підтверджується наданими нею документами (а.с. 59-61).

Після смерті батька позивач із родиною залишилась проживати за адресою: АДРЕСА_1 , несе витрати по утриманню вказаного житла.Так, наданими позивачем копіями платіжних документів підтверджується факт оплати нею житлово-комунальних послуг за спірне житло вже після смерті батька (а.с. 58).

Надаючи правову оцінку факту реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 , суд виходить із такого.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першоюстатті 29 ЦК Україниє житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем фактичного проживання не може бути доказом того, що вона не проживалау спірному житлі, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зістаттею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що позивач не проживала із наймачем.

Обставини, встановлені статтею 65 ЖК Української РСР, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Зокрема, судом встановлено, що ОСОБА_1 за згодою батька наймача вселилась до житла, вела із ним спільне господарство, з 2015 року кімната 39 АДРЕСА_5 будинку АДРЕСА_4 є постійним місцем проживання позивача, тобто більш ніж три роки. Іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням між позивачем та її батьком не було.

Таким чином, аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог, так як в судовому засіданні на підставі належних, допустимих та достовірних доказів встановлено, що позивач набула право користуванням житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 64-65 ЖК Української РСР, ст. 29ЦК України, ст.ст. 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,ст. ст. 4,5,12, 76-81, 83, 89, 259, 263-265, 268,274-279 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради (місцезнаходження: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 206, ідентифікаційний код юридичної особи в ) про визнання права користування житловим приміщенням задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідкам апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний суддею 23 травня 2019 року.

Суддя Андрюшина Л.А.