"19" квітня 2019 р. Справа № 363/5263/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 року Вишгородського районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді: Чіркова Г.Є.,

при секретарі: Гавриленко Ю.С.,

за участю скаржника: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_2, стягувач ТОВ «Управління капітального будівництва»,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця Вишгородського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_2 щодо прийняття постанови від 08 листопада 2018 року про накладення на нього штрафу за невиконання рішення суду і зобовязання начальника Вишгородського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області скасувати постанову та визнати неправомірними її дії, крім того просить скасувати постанови державного виконавця Ємельянової І.О. від 10 грудня 2018 року про стягнення з нього виконавчого збору в розмірі 7 466 грн. та стягнення витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 320 грн.

На обґрунтування своїх вимог вказав, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 березня 2017 року задоволено позов ТОВ «Управління капітального будівництва» до нього про усунення перешкод у користуванні майном, вирішено усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним ТОВ «УКБ» гаражем № 1, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вул. Ватутіна, 34 шляхом зобовязання його звільнити приміщення даного гаражу. Зазначив, що до відкриття виконавчого провадження вказаний гараж не займав і не зберігав у ньому своє майно про, що завчасно повідомив державного виконавця. Однак, 14 вересня 2018 року за результатами виходу на місце державним виконавцем без обстеження обєкту в натурі, без зясування його фактичного володільця і без перевірки наявності у ньому його речей, складено акт про те, що рішення суду в добровільному порядку ОСОБА_1 не виконано.

В суді ОСОБА_3 скаргу підтримав, просив про її задоволення з викладених у скарзі підстав. Зазначив, що вказаний гараж не займав і своє майно у ньому не зберігав, оскільки він займав лише криту стоянку.

Представник Вишгородського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області подав заяву про розгляд скарги за його відсутності.

Заслухавши скаржника, дослідивши матеріали скарги, суд дійшов наступного.

Встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 березня 2017 року усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні належним ТОВ „Управління капітального будівництва" гаражем №1, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вул. Ватутіна, 34 шляхом зобовязання ОСОБА_1А звільнити його.

На підставі вказаного рішення Вишгородським районним судом 05 травня 2017 року видано виконавчий лист. 21 травня 2018 року старшим державним виконавцем Ткачуком Б.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56436425, якою зобовязано ОСОБА_1 виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

05 червня 2018 року ОСОБА_1 направлено вимогу старшого державного виконавця Ткачука Б.В., якою той вимагає виконати вказане рішення суду та зявитись до державного виконавця 19.06.2018 року для надання підтверджуючих документів про виконання рішення суду або надання пояснення про причини невиконання рішення суду

05 липня 2018 року виходом державного виконавця Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_2 за місцем виконання судового рішення встановлено, що рішення не виконано у звязку з перебуванням ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні.

06 липня 2018 року ОСОБА_1 подано до Вишгородського районного відділу ДВС лист, згідно якого той повідомив, що 05 січня 2011 року між ним та ТОВ «Житлопобут-2007» був укладений договір оренди критої стоянки автомобіля № 1, на підставі чого у його строковому оплатному користуванні знаходиться крита стоянка по вул. Ватутіна, 34 в с. Нові Петрівці, площею 21,08 кв.м., договір оренди дійсний. Гараж № 1 по вул. Ватутіна, 34 в с. Нові Петрівці до відкриття виконавчого провадження не займав і наданий час не займає. Стягувач, звертаючись до ВДВС, жодних доказів на підтвердження факту зайняття ним вказаного гаражу не надав. За таких обставин, вважав відсутніми будь-які правові підстави для стягнення з нього виконавчого збору.

17 вересня 2018 року стягував направив на адресу Вишгородського РВ ДВС ГТУ у Київській області заяву щодо невиконання боржником рішення суду від 20 березня 2017 року.

14 вересня 2018 року державний виконавець Ємельянова І.О. прибувши за місцем виконання рішення у присутності понятих встановила, що гараж боржником в добровільному порядку не звільнено зі слів стягувача. Гараж замкнений, ключі від гаражу боржник не надав. Тобто рішення боржником не виконано.

Постановою державного виконавця Вишгородського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_2 від 05 жовтня 2018 року на ОСОБА_1 накладено штраф за невиконання рішення суду у розмірі 1700 грн.

Відповідно до акту державного виконавця Ємельянової І.О. від 12 жовтня 2018 року виходом за місцем виконання рішення суду: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці виявлено, що гараж боржником не звільнено, перешкоди в користуванні та розпорядженні належним ТОВ «Управління капітального будівництва» гаражем не усунуто.

Згідно повідомлення представника стягувача ТОВ «Управління капітального будівництва» від 06 листопада 2017 року рішення суду від 20 березня 2017 року та виконавчий лист виданий 05 травня 2017 року самостійно боржником не виконано, стягувачу обмежено у праві користування та розпорядження спірним гаражем.

Постановами державного виконавця Ємельянової І.О. від 10 грудня 2018 року з ОСОБА_1 стягнуто витрати на проведення виконавчих дій в сумі 320 грн. та стягнуто виконавчий збір в розмірі 7 446 грн. та виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 363/3034/16 виданого 05 травня 2017 року закінчено.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору, як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин,передбачених цим Законом; розяснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обовязки.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 1 та ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разінадіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Згідно ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною девятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1, 2, 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

Згідно п. 1,2,3 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:

виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

авансового внеску стягувача;

стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

При цьому, згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішуючи скаргу, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 129 Конституції України обовязковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Згідно ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання в тому числі фізичними особами, а невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Водночас посилання скаржника на неможливість виконання судового рішення на вимогах Закону не ґрунтується.

Частиною ч. 1 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За таких обставин закінчення виконавчих дій в цій справі призвело б до безпідставного ухилення боржника від виконання рішення суду і порушення прав стягувача, що є неприпустимим і вимогам Закону не відповідає.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невідємна частина судового розгляду в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд неодноразово робив висновок, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обовязкове, судове рішення залишалося невиконаним. Це призвело б до ситуації, несумісної з принципом верховенства права.

Вимоги Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобовязують державу Україну, серед інших заходів щодо виконання рішень Суду, змінити судову практику і дотримуватися тлумачення ЄСПЛ норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд не може погодитися з такими доводами скарги, оскільки їх прийняття означало б невілювання суті ухваленого рішення суду й спростувало б саму суть судового захисту порушених прав стягувача.

Доводи скаржника, що спірний гараж ним звільнено на вимогах Закону України «Про виконавче провадження» не ґрунтуються та матеріалам справи не відповідають.

За таких обставин, суд вважає, що з точку зору ст. 6 Конвенції, яка регламентує право особи на справедливий суд, остаточне і обовязкове до виконання рішення суду не може лишатися не виконаним. Доводи скарги на вказаних вище вимогах Закону не ґрунтуються і їх задоволення призведе до порушення права особи на справедливий суд.

Рішення суду цього ж суду від 20 березня 2017 року щодо усунення перешкод в користуванні та розпорядженні «Управління капітального будівництва» гаражем № 1 по вул. Ватутіна, 34 в с. Нові Петрівці, шляхом зобовязання ОСОБА_1А звільнити його, боржником на користь стягувача не виконано.

Таким чином прийняті державним виконавцем Вишгородського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_2 постанови від 10 грудня 2018 року про закінчення виконавчого провадження та стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 7 466 грн. та витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 320 грн. прийняті правомірно з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин порушених прав чи свобод скаржника, які б підлягали захистові, судом не виявлено, а тому в задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись статтями 260, 447, 451 ЦПК України,

ухвалив:

в задоволенні скарги відмовити.

Повний текст ухвали складено 23 квітня 2019 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання її повного тексту шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Суддя