КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7916/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Колоса Юрія Вадимовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року у складі судді Новак Р.В.,

у справі за ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про спростування недостовірної інформації,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Генеральної прокуратури України про спростування недостовірної інформації.

Посилаючись на те, що 11 квітня 2016 року на спільному брифінгу прокурор Генеральної прокуратури України Куценко В.І. та начальник управління з розслідування кримінальних проваджень у сферах державної служби та власності Генеральної прокуратури України Сус Д.М. поширили інформацію про незаконне заволодіння ним службовими квартирами, повторне отримання службового житла та подання недостовірних документів щодо відсутності житла у його родичів, позивач просив :

- визнати недостовірною поширену Генеральною прокуратурою України інформацію про ОСОБА_1 наступного змісту:

«... мова йде у даному випадку про державні квартири, якими, за даними слідства, пан ОСОБА_1, на жаль, заволодів шляхом обману»;

«... Але наступає 2010-ий рік і пан ОСОБА_1 , незважаючи на те, що сотні, тисячі прокурорів перебувають на в чергах на отримання житла, мають також родини, мають дітей,мешкають іноді в гуртожитках, на зйомних квартирах і т.д., він знову подає документи на отримання службового житла, тобто повторно дозволяє собі такий жест. При цьому всьому, 10-ий рік він отримує це житло службове... Далі знов-таки виникає бажання його приватизувати. На цей час він вже отримує таку квартиру 155 метрів квадратних, площа зовсім інша, на Дружби Народів у Києві. Для того, щоб отримати таку площу він подає такі цікаві документи, що він мешкає разом із дідусем, мамою та сестрою, які є, увага, безхатченками, тобто не мають житла, а тому він просить надати йому отаку службову квартиру. Тобто отут саме і є обман. Обман полягає у тому, що його мама була власником двох житлових квартир, а він зазначає і подає документи, що мама, дідусь та сестра є безхатченками. Отака ситуація. В 2014-му році, звільнившись із органів прокуратури, ОСОБА_1 здійснює приватизацію цієї квартири. Тобто із державної власності квартира переходить у приватну власність. Отут у нас і є шахрайство - заволодіння майном шляхом обману. В чому обман - я наразі розповів. Потім він поновлюється в органах прокуратури, але факт залишився фактом»;

«...схильність до обману у ОСОБА_1 проявляється не лише під час отримання квартир, а й під час сьогоднішнього брифінгу...»;

«...чому ОСОБА_1 можна займатись шахрайськими діями, а іншим особам не можна?...» (на відео 8:16-8:23);

«...якщо слідство доведе і буде у нас фактаж, що є спільники, які знали що діяли разом з ОСОБА_1 , допомагали йому,- то як кажуть "пощади не буде нікому" всі отримають підозри, всі відповідатимуть по закону. Але я хочу звернути вашу увагу на те, що таке є стаття шахрайство ще раз, це - заволодіння чужим майном шляхом обману або зловживання довірою. Тобто, він фактично надаючи документи про те, що мама не має квартиру обманював інших посадових осіб. Розумієте? От в чому відбулася ситуація. Якщо буде доведено, що вони про це знали та не вчинили ніяких дій, то це вже є інше питання. Але шахрайство в тому і є шахрайство, що він обманув...;

«...перший раз, коли він отримував квартиру, він начебто для себе її отримував, це було 48 квадратних метрів, а для того, щоб отримати квартиру з такою великою площею, він зазначив, що мешкає разом із дідусем, мамою та сестрою, тобто оці 155 кв. метрів якраз отримувались тому, що у нього така от велика родина осіб, з якими він мешкає, от розумієте, і тому дали таку площу... » (на відео 21:26-21: 51 );

«...ОСОБА_1 не проживав за своїм місцем реєстрації...»;

«...Я от додам, що мої колеги по цій ситуації працюють з п`ятниці ще зранку, але на жаль, не перебував в ці дні ОСОБА_1 за місцем свого постійного перебування та проживання...»;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України спростувати поширену про ОСОБА_1 недостовірну інформацію не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили шляхом проведення брифінгу та озвучення під час проведення брифінгу тексту наступного змісту:

«11.04.2016 р. прокурор Генеральної прокуратури України Владислав Куценко та начальник управління з розслідування кримінальних проваджень у сферах державної служби та власності Генеральної прокуратури України Дмитро Сус під час спільного брифінгу поширили стосовно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, а саме про начебто незаконне заволодіння ним службовими квартирами, повторне отримання ним службового житла та подання ним недостовірних документів стосовно відсутності житла у його родичів. Заявляємо, що вказана інформація не відповідає дійсності»,

з подальшим розміщенням відеозапису брифінгу на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України в мережі Інтернет за адресою http://www.gp.gov.ua/;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України видалити з офіційного веб-сайту Генеральної прокуратури України в мережі Інтернет за адресою http://www.gp.gov.ua/ua/news.html?m=publications&t=rec&id=l82159&fp=20 відеозапис брифінгу від 11.04.2016 p., під час якого поширено недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у діях відповідача міститься юридичний склад правопорушення, наявність якого є підставою для скасування оскаржуваного рішення та задоволення вимог позивача.

При цьому також зазначено, що вина позивача у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення, зокрема, кримінального правопорушення, про ознаки якого вказали посадові особи Генеральної прокуратури України під час спільного брифінгу, не встановлена обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили, а отже така негативна інформація є недостовірною та підлягає спростуванню.

Колегія суддів, вислухавши представник ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, представника Генеральної прокуратури України, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з підстав його необґрунтованості та того, що у порядку цивільного судочинства не можуть вирішуватися питання щодо достовірності відомостей органу досудового розслідування, що містяться в повідомленні про підозру, інформації щодо проведення процесуальних і слідчих дій, їх результати, оскільки такій інформації оцінка надається у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» інформація про діяльність прокуратури оприлюднюється в загальнодержавних та місцевих друкованих засобах масової інформації і на офіційних веб-сайтах органів прокуратури.

Статтею 29 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Саме такою є інформація про кримінальні провадження, які розслідуються стосовно публічних осіб.

Встановлено, що на брифінгу, що відбувся 11 квітня 2016 року, Генеральною прокуратурою України було проінформовано громадськість про обставини здійснення повідомлення про підозру колишньому заступнику Генерального прокурора України ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000470.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 222 КПК України дозвіл на розголошення даних досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, а саме повідомлення про підозру ОСОБА_1 від 08 квітня 2016 року, було надано (а.с.121).

Генеральною прокуратурою України 12 лютого 2016 року в ЄРДР зареєстровано кримінальні провадження № 0000470, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та № 0000471 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

У кримінальному провадженні №0000470 від 12 лютого 2016 року слідчими Генеральної прокуратури України 10 квітня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України і ч. 4 ст. 358 КК України, а саме у придбанні ним права на майно шляхом обману та зловживанні довірою (шахрайстві), вчиненому в особливо великих розмірах, з використанням завідомо підробленого документа.

Печерським районним судом м. Києва 14 квітня 2016 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Постановою Генерального прокурора України 02 червня 2016 року під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000016 від 26 січня 2016 року доручено Управлінню з розслідування кримінальних проваджень у сфері державної служби слідування власності Департаменту з розслідування та нагляду у кримінальних провадженнях у сферах державної служби та власності Генеральної прокуратури України.

Матеріали досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0000470 та № 0000016 об`єднано 02 червня 2016 року в одне кримінальне провадження за № 0000016.

Постановою Генерального прокурора України 02 червня 2016 року досудове розслідування у кримінальному провадженні доручено Головному слідчому управлінню Національної поліції України.

Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснювалося досудове розслідування у кримінальному проваджені за підозрою колишнього заступника Генерального прокурора України ОСОБА_1 у вчиненні шахрайських дій, що виразилися у придбанні ним права на майно (квартира в м. Києві) шляхом обману та зловживання довірою, вчинених в особливо великих розмірах, з використанням завідомо підробленого документа, а також за фактами вчинення службовими особами Генеральної прокуратури України службового підроблення документів і службової недбалості під час розподілу житла працівникам Генеральної прокуратури України, що спричинило тяжкі наслідки, та за фактом незаконної приватизації цими працівниками службового житла в м. Києві.

Постановою першого заступника Генерального прокурора України 06 червня 2016 року строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000016 продовжено до шести місяців.

За результатами розслідування 05 січня 2017 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Таким чином, оприлюднені на брифінгу 11 квітня 2016 року відомості викладені у такому процесуальному документі, як повідомлення про підозру від 08 квітня 2016 року(а.с.111-120).

Твердження апеляційної скарги про те, що у діях відповідача міститься юридичний склад правопорушення, наявність якого є підставою для скасування оскаржуваного рішення та задоволення вимог позивача, а також те, що вина позивача у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення, зокрема, кримінального правопорушення, про ознаки якого вказали посадові особи Генеральної прокуратури України під час спільного брифінгу, не встановлена обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили, а отже така негативна інформація є недостовірною та підлягає спростуванню, колегія суддів визнає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав до задоволення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частин другої, третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

За правилами частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя.

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі.

У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Суд першої інстанції правильно застосував наведені норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки поширена відповідачем інформація про позивача є неприємною, однак вона не виходить за рамки суспільної моралі. Інформацію висловлено у формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації, відповідає змісту оголошеної позивачу підозри.

При цьому, колегія суддів враховує зміст ст. 94 КПК України, якою встановлено, що оцінка доказам надається слідчим, прокурором, слідчим суддею, судом при прийнятті відповідного процесуального рішення, а отже, спростування відомостей досудового розслідування можливо лише в кримінальному процесі, а порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, прокурора врегульовано положеннями ст.ст. 303-307 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Колоса Юрія Вадимовича в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 червня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: