Житомирський апеляційний суд
Справа №278/357/18 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д.М.
Категорія 30 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/357/18 за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Головного управління державної казначейської служби України в Житомирській області, за участю третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання заподіяння шкоди, зобов'язання до вчинення дій, відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2018 року, яке ухвалене суддею Лєдньовим Д.М. у м.Житомирі

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» йому призначена пенсія за вислугу років з 1996 року. В квітні 2006 року він був обраний на посаду голови Новогуйвинської селищної ради, на якій працював до 12.11.2015 р. Законом України № 213-19 від 01.04.2015 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» внесені зміни до законів України, зокрема, і до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до ст. 54 якого, тимчасово у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

В зв'язку з тим, що рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 р. визнано неконституційними вказані вище зміни, позивач, враховуючи положення статті 1175 ЦК України, просив визнати заподіяння йому Державою Україна шкоди з відшкодуванням матеріальної - 12422,60 грн. та моральної - 5000,00 грн. шкоди.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неповне дослідження матеріалів справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовільнити вимоги позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог скарги, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції не дав правової оцінки доказам, наданим сторонами, не дослідив та не перевірив, що припинення виплати пенсії відбулось у зв'язку з внесенням змін до ст. 54 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а не до ст. 21 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 1996 року отримує пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». В 2006 році був обраний на посаду голови Новогуйвинської селищної ради, з якої звільнився 12 листопада 2015 року.

В період з 01 квітня 2015 року позивачу припинено виплату пенсії у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 р.

В квітні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про зобов'язання виплатити пенсію та індексацію втрачених доходів, у задоволенні якого постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 30.05.2017 р. відмовлено. Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 р. постанову Житомирського районного суду від 30.05.2017 р. скасовано, позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

В подальшому позивач, у квітні 2018 року, звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом, в якому просив визнати, що прийняття Верховною Радою України Закону України №213-19 від 01.04.2015 р., яким внесені незаконні зміни до першого речення частини першої ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та виконання цього закону Пенсійним фондом України завдало йому значної матеріальної шкоди. В зв'язку з цим просив зобов'язати Державу Україна в особі Головного Управління державної казначейської служби України в Житомирській області відшкодувати йому завдану матеріальну шкоду в розмірі 12422,60 грн. з нарахуванням індексації на втрачені доходи та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з безпідставності посилань позивача щодо порушення його права у 2015 році, прийнятим ВР Законом №213-19 01.04.2015 р., оскільки рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016, на яке як на підставу своїх вимог посилається позивач, ухвалене 20 грудня 2016 року а закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, відповідно до положень статті 152 Конституції України, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Крім того, суд в своєму рішенні зазначив, що позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, просив вирішити питання щодо правомірності застосування положень ст. 54 Закону № 2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року, в той час як Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області тимчасово припинило виплату пенсії враховуючи положення ст.21 Закону 2493-ІІІ від 07 червня 2001 року. Під час розгляду справи, судом не встановлено порушень прав позивача, прийнятими Державою Україна Законами, із застосуванням підстав відповідальності, передбаченими статтями 1166, 1175 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон № 213-V-III, яким частину сьому статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються».

Отже, з 1 квітня 2015 року призначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії за вислугу років не виплачуються у період служби в органах місцевого самоврядування.

Таким чином, законодавець з 01.04.2015 по 31.12.2015 тимчасово обмежив виплату пенсії посадовим особам місцевого самоврядування.

Водночас згідно Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ зі змінами, а саме: перше речення ч. 1 ст. 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу» «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Положення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно- розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються територіальною громадою; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України (ст. 3 Закону).

Отже, враховуючи положення ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» в частині того, що підставою для тимчасової невиплати пенсії позивачу є період служби в органах місцевого самоврядування (на посаді голови Новогуйвинської селищної ради), ГУПФ України в Житомирській області призупинено виплату позивачу пенсії в період з 01.04.2015 р. по 12.11.2015 р., у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Вказані норми Закону на час виникнення спірних правовідносин (2015 рік) були діючими, рішенням Конституційного Суду України чи іншим законом скасовані не були, а отже підлягали обов'язковому застосуванню органами Пенсійного фонду України та всіма органами державної влади на території України.

Крім того, Рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 р. положення статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не були визнані неконституційними, тому підстав для визнання факту заподіяння шкоди позивачу, відповідно до положень ст. 1175 ЦК України, завдання йому матеріальних та моральних страждань, немає.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 79,80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не надано доказів на порушення його матеріальних прав та законних інтересів, які завдані прийнятим Верховною Радою України Законом №213-19 від 01.04.2015 р., оскільки Рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 р. визнанотакими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ зі змінами, зокрема, першого речення ч.1 ст.54 вказаного Закону, а не положення ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», на підставі якої ГУПФ України в Житомирській області і було тимчасово припинено виплату пенсії позивачу. Зворотного позивачем не доведено.

Крім того, положення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 20 грудня 2016 року, в той час як спірні відносини у позивача виникли в період з 01.04.2015 р. по 12.11.2015 р.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення не впливають, а зводяться лише до переоцінки доказів.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий Судді