КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 75/5787/18 Головуючий у 1-й інст. - Ковалевська Л.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6906/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року, ухвалене у складі судді Ковалевської Л.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про примусове виконання обов`язку в натурі, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про примусове виконання обов`язку в натурі, в якому, з урахуванням зменшених позовних вимог просив стягнути з відповідача основну суму боргу (суму позики) у розмірі 1 359 000,00 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 331 392,15 грн. та суму нарахованих трьох процентів річних у розмірі 74 167,89 грн., що разом складає 1 764 560,04 грн. та на підставі ч. 10 ст. 265 ЦПК України зазначити в резолютивній частині рішення про нарахування трьох процентів річних на суму основного боргу (суму позики) у розмірі 1 359 000,00 грн. - до моменту виконання рішення суду з урахуванням приписів законодавства України, що регулює таке нарахування.

Посилається на те, що 02 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено письмову угоду, яка власноручно складена і підписана ОСОБА_3 , відповідно до якої відповідач отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у загальному розмірі 1 709 000, 00 грн., які відповідач зобов`язувався повернути ОСОБА_1 до 07.06.2016 року. Однак, станом на день звернення до суду з позовом, відповідач своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів не виконав та ухиляється від їх виконання, чим порушує умови угоди.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про примусове виконання обов`язку в натурі - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог - задовольнити в повному обсязі.

Посилається на те, що судом першої інстанції надано неналежну оцінку наявним у справі доказам, зокрема, укладеній між сторонами спору угоді, яка власноручно складена і підписана відповідачем, крім того судом неправильно застосовано норми матеріального права прийшовши до помилкового висновку невідповідності угоди вимогам Цивільного кодексу України, оскільки письмова угода відповідає вимогам встановленим ст. ст. 207, 1046, 1047 ЦК України. Зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що укладена угода не є договором позики, позивач ОСОБА_1 не є позикодавцем та не набув за цією угодою права вимоги до ОСОБА_3 є помилковими та такими, що суперечать змісту угоди та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Крім того, висновок суду про те, що угода, укладена сторонами спору, стосується інших правовідносин, зокрема, правовідносин, які виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а позивач діяв виключно як представник ОСОБА_4 не відповідає дійсним обставинам справи та був зроблений судом у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просить рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що посилання позивача на те, що 02.11.2015 року між позивачем та відповідачем ніби - то була укладена письмова угода, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у загальній сумі 1 709 000,00 грн. та відповідно до умов письмової угоди відповідач прийняв на себе зобов`язання повернути кошти позивачеві частинами за графіком платежів є абсолютною видумкою позивача, оскільки відповідач ніколи не укладав будь-яких угод з позивачем. 27.11.2013 року ОСОБА_3 уклав договір позики в простій письмовій формі з громадянином Канади ОСОБА_4 на суму 1 709 000,00 грн. Позичальник за цим договором повинен був повернути позику ОСОБА_4 до 05.01.2014 року. Однак, в силу об`єктивних причин ОСОБА_3 позику своєчасно не повернув. 03.08.2015 року представник ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, подав позов до Святошинського районного суду м. Києва про стягнення боргу за договором позики, ціна якого дорівнювала сумі позики 1 709 000,00 грн. Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 04.06.2014 року ОСОБА_1 мав право отримувати грошові кошти.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ніколи не укладалось жодних угод, оскільки ОСОБА_1 був довіреною особою ОСОБА_4 і свої особисті кошти ОСОБА_3 ніколи не позичав.

Документ, який позивач вважає договором позики не відповідає вимогам положень ЦК України, які регулюють питання, пов`язані з укладанням та виконанням договору позики. Так звана угода є лише викладенням на папері позиції ОСОБА_3 щодо погашення боргу перед ОСОБА_4 через його представника ОСОБА_1

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач та його представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про примусове виконання обов`язку в натурі, в якому, з урахуванням зменшених позовних вимог просив стягнути з відповідача основну суму боргу (суму позики) у розмірі 1 359 000,00 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 331 392,15 грн. та суму нарахованих трьох процентів річних у розмірі 74 167,89 грн., що разом складає 1 764 560,04 грн. та на підставі ч. 10 ст. 265 ЦПК України зазначити в резолютивній частині рішення про нарахування трьох процентів річних на суму основного боргу (суму позики) у розмірі 1 359 000,00 грн. - до моменту виконання рішення суду з урахуванням приписів законодавства України, що регулює таке нарахування.

Посилається на те, що ОСОБА_3 не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання згідно письмової угоди від 02 листопада 2015 року, відповідно до якої він зобов`язався повернути ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі 1 709 000,00 грн. до 07.06.2016 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що укладена Угода від 02 листопада 2015 року не є договором позики, позивач ОСОБА_1 не є позикодавцем по даній Угоді, а тому не набув за цією Угодою права вимоги до ОСОБА_3 , оскільки позивач не довів, що саме він є кредитором в даному зобов`язанні. Крім того, у відповідача ОСОБА_3 відсутній оригінал Угоди від 2.11.2015 року, як того вимагає норма ст. 207 ЦК України та в цій угоді відсутні посилання на те, що саме ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_3 власні грошові кошти, про зобов`язання ОСОБА_3 повернути саме ОСОБА_1 грошові кошти як позикодавцю, відсутнє посвідчення передачі коштів ОСОБА_3 саме від ОСОБА_1 при запереченні цього факту відповідачем та наявності в матеріалах справи даних про існування між відповідачем та іншою особою - позикодавцем ОСОБА_4 інших зобов`язальних правовідносин. Відповідач є позичальником у борговому зобов`язанні за договором позики, що укладений 27.11.2013 року між ним та позикодавцем ОСОБА_4 , що документально підтверджено копією цього документа та було предметом судового розгляду у цивільній справі № 2/759/5262/15 Святошинського районного суду м. Києва.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 02.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була укладена письмова угода, яка власноручно складена ОСОБА_3 і підписана ним та відповідно до якої зазначені особи домовились про те, що « ОСОБА_3 повертає позику грошових коштів в таких термінах: 680 000 гривень 3.11.15 року; 300 000 гривень - 1.12.15 року; 300 000 гривень - 8.03.16 року; 429 000 гривень - 7.06.16 року. Повернення коштів гарантую у надані терміни. Знаходжусь у здоровому стані». ОСОБА_3 підпис, 2.11.15. (а.с.11)

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Представник позивача стверджує, що дана угода є фактично розпискою про отримання коштів ОСОБА_3 у ОСОБА_1 та свідчить про наявність боргового зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 Особисто ОСОБА_3 встановив зазначений в угоді порядок та строки повернення грошових коштів.

Відповідач ОСОБА_3 в суді першої інстанції пояснив, що обставини, на які посилається позивач у позові не відповідають дійсності, оскільки відповідач ніколи не укладав будь-яких угод з позивачем. Відповідач 27.11.2013 року уклав договір позики в простій письмовій формі з громадянином Канади ОСОБА_4 на суму 1 709 000,00 грн., позичальник за цим договором повинен був повернути позику ОСОБА_4 до 05.01.2014 року. Однак, в силу суб`єктивних причин ОСОБА_3 позику вчасно не повернув. 03.08.2015 року представник ОСОБА_4 (позивач у даній справі ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_4 на підставі довіреності) подав позов до Святошинського районного суду м. Києва про стягнення боргу за договором позики і ціна позову дорівнювала сумі позики 1 709 000,00 грн. Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 04.06.2014 року, ОСОБА_1 мав право отримувати грошові кошти. В ході судового розгляду ОСОБА_3 запропонував представнику ОСОБА_4 - ОСОБА_1 вирішити судовий спір наступним чином: ОСОБА_3 під час судового розгляду сплачує певну частину коштів, а в подальшому решту коштів також сплачує ще декількома частинами. Свою пропозицію ОСОБА_3 оформив в письмовому вигляді і передав так звану «Угоду» з оригінальним підписом ОСОБА_1 При цьому, на цій «Угоді» підпису ОСОБА_1 не було, оскільки останній мав узгодити пропозицію ОСОБА_3 з ОСОБА_4 ОСОБА_1 узгодив пропозицію ОСОБА_3 з ОСОБА_4 , інтереси якого він представляв в суді і 03.11.2015 року, отримавши від ОСОБА_3 400 000 грн., подав до Святошинського районного суду м. Києва заяву про зменшення позовних вимог, змінивши їх з 1 709 000,00 грн. на 1 309 000,00 грн., вказана заява була підписана власноруч ОСОБА_1

ОСОБА_3 03.11.2015 року звернувся до суду із заявою про розстрочення виплати 1 309 000,00 грн. Також, 03.11.2015 року у судовому засіданні представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6 була подана заява про зменшення позовних вимог, в цьому ж засіданні був присутній і ОСОБА_1 Відповідно до резолютивної частини рішення з ОСОБА_3 стягнуто суму позики у розмірі 1 309 000,00 грн., яке набрало законної сили. ОСОБА_3 15.03.2016 року передав представнику ОСОБА_4 - ОСОБА_1 ще 200 000,00 грн., а 25.05.2016 року - 150 000,00 грн., про що свідчить власноручний підпис ОСОБА_1 на зворотній частині рішення Святошинського районного суду м. Києва.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 помер, про що ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_3 при цьому, ОСОБА_1 зазначив, що він буде спадкоємцем ОСОБА_4 і залишок боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 буде належати йому. ОСОБА_1 не став спадкоємцем ОСОБА_4 Разом з тим, письмова так звана «Угода», бачення ОСОБА_3 по поверненню коштів ОСОБА_4 не надавала спокою ОСОБА_1 і він вирішив скористатись цією «Угодою».

Крім того, відповідач зазначив, що позикодавцем грошових коштів був - ОСОБА_4 , а позивач ОСОБА_1 згідно довіреності від 04.06.2014 року був уповноважений від його імені, окрім іншого і на отримання коштів. У ОСОБА_1 немає розписки ОСОБА_3 про отримання ним коштів, оскільки така розписка дійсно існувала, але в ній вказано, що ОСОБА_3 взяв кошти у ОСОБА_4

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Після подання заяви про зменшення позовних вимог, представник позивача в судовому засіданні зазначила, що позивач був зацікавлений у тому, щоб відповідач розрахувався з ОСОБА_4 , оскільки саме він фактично був у минулому посередником при укладенні договору позики між відповідачем та ОСОБА_4 і у зв`язку з цим, позивач погодився надати відповідачу у борг грошові кошти з метою погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 , що і було оформлено сторонами спору у вигляді Угоди 02.11.2015 року. Таким чином, саме позивач ОСОБА_1 позичив відповідачеві грошові кошти у розмірі 1 709 000,00 грн.

Зазначена позиція представника позивача, з урахуванням досліджених судом матеріалів справи та наданих сторонами пояснень та доказів, на думку суду, свідчить про наявність великої кількості невідповідностей (суперечностей) між позицією позивача, що викладена у поданому до суду позові та кардинально зміненої позиції, що викладена у відповіді на відзив відповідача та свого бачення матеріалів, долучених відповідачем до відзиву (матеріали цивільної справи Святошинського районного суду м. Києва).

З урахуванням пояснень наданих сторонами судом встановлено, що ОСОБА_3 27.11.2013 року уклав договір позики в простій письмовій формі з громадянином Канади ОСОБА_4 на суму 1 709 000,00 грн., позичальник за цим договором повинен був повернути позику ОСОБА_4 до 05.01.2014 року (а.с.94).

Позивач ОСОБА_1 згідно довіреності від 04.06.2014 року, був уповноважений від імені ОСОБА_4 , окрім іншого і на отримання коштів (а.с.95).

03.08.2015 року ОСОБА_1 як представник ОСОБА_4 подав до суду позов про стягнення боргу за договором позики від 27.11.2013 року.

02.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладена письмова угода, яка власноручно складена ОСОБА_3 і підписана ним та відповідно до якої зазначені особи домовились про те, що « ОСОБА_3 повертає позику грошових коштів в таких термінах: 680 000 грн. 3.11.15 року; 300 000 грн. - 1.12.15 року; 300 00 гривень - 8.03.16 року; 429 000 грн. - 7.06.16 року. Повернення коштів гарантую у надані терміни. Знаходжусь у здоровому стані» (а.с.11).

03.11.2015 року надійшло клопотання ОСОБА_1 як представника ОСОБА_4 до Святошинського районного суду м. Києва про зменшення позовних вимог до 1 309 000,00 грн.

03.11.2015 року надійшло клопотання ОСОБА_3 до Святошинського районного суду м. Києва з проханням розстрочити повернення позики в сумі 1 309 000,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму позики - 1 309 000,00 грн. (а.с.105-106).

Розписка на а.с. 107 (остання сторінка рішення суду) свідчить про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 200 000,00 грн. - 15.03.2016 року та 150 000,00 грн. 25.05.2016 року.

Після подачі відповідачем разом з відзивом копій зазначених матеріалів цивільної справи, що перебувала в провадженні Святошинського районного суду м. Києва, представником позивача було подано заяву про зменшення позовних вимог у даній справі на 350 000,00 грн. Дана обставина, на думку суду, свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 подаючи даний позов до суду не пам`ятав про часткове повернення грошових коштів ОСОБА_3 на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року.

З урахуванням встановленої судом хронології подій, суд дійшов правильного висновку, що правовідносини, які склались між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 свідчать про наявність у ОСОБА_1 повноважень лише як у представника ОСОБА_4 , який і був позикодавцем та власником коштів, які були отримані у борг згідно договору позики ОСОБА_3

Таким чином, у разі пред`явлення позову про виконання обов`язку в натурі, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Досліджуючи укладену між сторонами спору Угоду, судом встановлено, що вона не відповідає вимогам та критеріям визначеним у статтях 1046, 1047, 207 ЦК України, а саме: в укладеній Угоді не зазначено, що ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_3 грошові кошти, не зазначено про зобов`язання ОСОБА_3 повернути грошові кошти саме ОСОБА_1 як кредитору (позикодавцю), в даній угоді не посвідчено передачу коштів ОСОБА_3 саме від ОСОБА_1 , відсутні докази укладання угоди, якою обмінялися сторони, оскільки під час розгляду справи по суті, стороною позивача жодним доказом не доведено наявність такої угоди у відповідача ОСОБА_3 .

При пред`явленні позивачем даного позову про виконання обов`язку в натурі ОСОБА_1 не підтвердив належними доказами своє право вимагати від ОСОБА_3 виконання боргового зобов`язання.

Враховуючи встановлені судом правовідносини, що виникли між сторонами, суд дійшов вірного висновку про те, що укладена Угода від 02 листопада 2015 року не є договором позики, позивач ОСОБА_1 не є позикодавцем по даній Угоді, а тому не набув за цією Угодою права вимоги до ОСОБА_3 , оскільки позивач не довів, що саме він є кредитором в даному зобов`язанні.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Аналіз норм частини першої статті 238, частини другої статті 527 ЦК України в контексті поняття «уповноважена особа» дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (статті 237, 242, 244 ЦК України).

Отже, під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов`язку боржником.

За змістом частини другої статті 527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобов`язанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 за життя Позичальника (кредитора) ОСОБА_4 був уповноважений на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 04.06.2014 року правом на отримання коштів та нарахованих відсотків (а.с.95).

Дана довіреність, припинила свою дію відповідно до п.6 ч.1 ст. 248 ЦК України у зв`язку з тим, що позичальник ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено роздруківкою з Інтернет - видання (а.с. 108), та не заперечувалось стороною позивача. Дана обставина свідчить про те, що лише за життя позичальника ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 мав право вимоги до ОСОБА_3 з приводу укладеного Договору позики від 27.11.2013 року на підставі посвідченої довіреності.

Оскільки позивач не надав доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України, а саме договору позики, що саме ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 власні грошові кошти, при запереченні факту отримання відповідачем коштів у позику від позивача та наявності в матеріалах справи даних про існування між відповідачем та іншою особою - Позикодавцем ОСОБА_4 інших зобов`язальних правовідносин, суд дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_3 є позичальником у борговому зобов`язанні за договором позики, що укладений 27.11.2013 року між ним та Позикодавцем ОСОБА_4 , що документально підтверджено копією цього документа та було предметом судового розгляду у цивільній справі № 2/759/5262/15 Святошинського районного суду м. Києва.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що факт укладення договору позики у письмовій формі між сторонами спору, що оформлено у вигляді Угоди, з урахуванням змісту цієї Угоди є доказом отримання відповідачем грошових коштів від позивача за таким договором, колегія суддів не приймає до уваги.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена у частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Оскільки судом встановлено, що так звана «Угода» не містить необхідної умови, а саме отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Угода, якою позивач обґрунтовує позовні вимоги не відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України та не підтверджує факт укладення договору позики між сторонами.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 звернувся з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. При цьому в обгрунтування підстав для задоволення позовних вимог посилається на угоду від 02 листопада 2015 року, підписану ОСОБА_3

Як пояснив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 між ним та ОСОБА_1 ніколи не укладалось жодних угод. ОСОБА_1 був довіреною особою ОСОБА_4 і свої особисті кошти ОСОБА_3 ніколи не позичав. Фактично так звана Угода це була пропозиція ОСОБА_3 по розстроченню боргу перед ОСОБА_4 , яку ОСОБА_1 мав узгодити з ОСОБА_4 , як його повноважний представник.

Таким чином, факт підписання Угоди ОСОБА_3 не свідчить про факт укладення договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладена Угода не є договором позики, позивач ОСОБА_1 не є позикодавцем по даній Угоді, а тому не набув за цією Угодою права вимоги до ОСОБА_3

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.