Номер провадження: 22-ц/813/584/19
Номер справи місцевого суду: 523/9173/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/9173/16-ц

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Драганової Ю.С.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4,

- відповідачі 1) ОСОБА_5,2) ОСОБА_6,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору 1) ОСОБА_7, 2) приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_7, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання правочину удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення, позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування,за апеляційною скаргою ОСОБА_5на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Кисельова В.К. 04 грудня 2017 року,

встановив:

У липні 2016 р. ОСОБА_4звернулася до судуз вищезазначеним первісним позовом, в якому просить: 1) визнати договір дарування нерухомого майна від 17.12.2014 р., згідно якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, недійсним як удаваний; 2) визнати, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1, яка складається з однієї кімнати, площею - 18,8 кв. м.., кухні, площею - 17,4 кв. м., коридору, площею - 3,0 кв. м., житловою площею - 18,8 кв. м., загальною площею - 20,4 кв. м.; 3) визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з однієї кімнати, площею - 18,8 кв. м., кухні, площею - 17,4 кв. м., коридору, площею - 3,0 кв. м., житловою площею - 18,8 кв. м., загальною площею - 20,4 кв. м..

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що на підставі розпорядження органу приватизації № 61124 від 25.07.1995 р. Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради 25.07.1995 р. було видане свідоцтво про право власності на житло, яким було передано в порядку приватизації у власність ОСОБА_5 двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 (колишня Московська), в м. Одесі, загальною площею - 58,2 кв. м., жилою площею - 37,8 кв. м..

Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 12.03.1996 р. (справа № 2- 114/1996р.) за позовом ОСОБА_10 зазначене вище свідоцтво про право власності на житло було визнано недійсним в частині приватизації квартир №№ 49, 50 в будинку № 100, по вул. Чорноморського козацтва в м. Одесі. Ухвалюючи дане рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_5 мав право на приватизацію лише квартири № 48, яка складається з однієї кімнати, площею - 18,8 кв. м., інша квартира № 50, площею - 19,0 кв. м., перебувала у користуванні ОСОБА_10, як підсобне приміщення.

На виконання рішення суду розпорядженням управління ЖКГ Одеської міської ради № 259 від 06.12.1996 р. були внесені зміни до розпорядження органу приватизації № 61124 від 25.07.1995 р. і свідоцтва про право власності № 9-1788 від 25.07.1995 р. про передачу у власність ОСОБА_5 кв. № 48 в частині зазначення загальної площі, а саме замість «проживаючому в 2-х кімнатній квартирі, загальною площею - 58,2 кв. м., поновленою вартістю 1 018 500 крб.» визнано недійсним, із внесенням змін, а саме «проживаючому в однокімнатній квартирі, загальною площею - 18,8 кв. м., поновленою вартістю 329 000 крб.».

Після смерті ОСОБА_10 розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 577р. від 30.09.2011 р. аварійна квартира № 50 була передана ОСОБА_7 під підсобне приміщення без права реєстрації. З того часу та по даний час ОСОБА_7 користується квартирою № 50.

На підставі рішення виконкому Ленінського району м. Одеси № 182/11 від 08.08.1996 р. квартира № 49 по вул. Чорноморського козацтва в м. Одесі була передана у користування ОСОБА_5 під підсобне приміщення.

ОСОБА_5, знаючи про те, що свідоцтво про право власності на житло було за рішенням суду визнане недійсним та квартира № 50 перебувала у користуванні ОСОБА_7, а квартира № 49 перебувала у його користуванні, 17.12.2014 р. за нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 договором дарування подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, до складу якої входили квартири №№ 49, 50.

Вищевказані відомості встановлені рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 р., а також ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.03.2016 р..

Згідно договору дарування нерухомого майна від 17.12.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 квартиру № 48 в будинку за № 100 по вул. Чорноморського козацтва в м. Одесі, яка складалась з двох житлових кімнат, житловою площею - 37,8 кв. м., загальною площею - 58,2 кв. м.. Відповідно до п. 1.2 договору документом, що підтверджує право власності Дарувальника на дарунок є свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване і записане у реєстрову книгу за №9-1788, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ОСОБА_11 народних депутатів від 25.07.1995 р., додаток примірнику технічного паспорту на двох аркушах, яке видане згідно з розпорядженням від 25.07.1995 р. за № 61124. Вказане свідоцтво зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 11.09.1995 р..

Згідно п. 2.1. Договору Дарувальник гарантував, що дарунок на момент укладання цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою не перебуває.

Крім того, згідно п. 2.7. Договору Дарувальник стверджує, що йому невідомо про будь-які недоліки або особливі властивості предмету дарування, які могли б бути небезпечними для життя, здоров'я та майна Обдарованої.

Однак, ОСОБА_5 не повідомив її, що свідоцтво про право власності на житло було за рішенням суду визнане недійсним, а квартира № 50 перебувала у користуванні ОСОБА_7, а квартира № 49 перебувала у користуванні ОСОБА_5, що підтверджується рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 р., а також ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.03.2016 р..

Фактично між ними був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не договір дарування, тобто він є удаваним. За їх спільною домовленістю вона придбала квартиру № 48 в будинку за № 100 по вул. Чорноморського козацтва в м. Одесі, за умови передачі у власність сестри ОСОБА_5 - ОСОБА_6 належну позивачці квартиру АДРЕСА_3, а також сплати ОСОБА_5 коштів у розмірі 100 000 грн..

17.12.2014 р. вона передала ОСОБА_5 згідно домовленості суму коштів у розмірі - 100 000 грн., що підтверджується його особистою розпискою.

23.01.2015 р. згідно договору дарування нерухомого майна ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_6 належну їй квартиру АДРЕСА_4. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, у реєстрі №87 (Т. 1, а. с. 3 6).

У листопаді 2016 р. ОСОБА_5, не визнавши первісний позов ОСОБА_4, звернувся до суду із вищезазначеним зустрічним позовом, в якому просить виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_5.

ОСОБА_5 обґрунтовує свої зустрічні вимоги тим, що рішенням Суворовського районного суду від 19.10.2015 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.03.2016 р. був визнаний недійсним договір дарування від 17.12.2014 р. АДРЕСА_6, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4. Вимоги про недійсність даного договору дарування вже розглянути у суді та вказано, з яких підстав даний договір дарування є недійсним. Так, у рішенні судів першої та другої інстанцій вказано, що за договором дарування була відчужена квартира, до складу якої входили аварійні квартири, які перебували у користуванні, а відтак нотаріально посвідчений даний договір дарування є недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, тобто, є таким, що був укладений особою, яка не набула право власності на відчужуване майно. Таким чином, судом вже встановлено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання даного договору недійсним.

Розписка, на яку посилається ОСОБА_4, не може бути підтвердженням вимог про удаваність правочину, оскільки не є підставою підтвердження купівлі-продажі квартири. Так, розписка датована вереснем 2015 року, тоді як договір дарування укладений у грудні 2014 р.. Дана розписка не містить відомостей від кого отримані кошти. Текст розписки зовсім не містить посилань та зазначень про договір купівлі-продажу, мова іде про оплату комунальних услуг, електроенергію, нотаріальні послуги та інше. При цьому необхідно урахувати, що згідно умов договору дарування витрати, пов'язані зі складанням проекту цього договору та його нотаріальним посвідченням сплачуються обдарованою, тобто відповідачкою.

Він є інвалідом, у нього є наслідки ЗЧМТ, струсу головного мозку у вигляді енцефалопати, астено-невротіческого синдрому, він перебуває на «Диспансерному» обліку з приводу психічного і поведінкового розладу. Вважає, що відповідачка мешкає у даній квартирі незаконно та безпідставно володіє нею, чим порушує його право на користування та мешкання у даній квартирі (Т. 1, а. с. 69 70 зворотна сторона).

Ухвалою суду від 23.11.2016 р. зустрічний позов ОСОБА_5 прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 (Т. 1, а. с. 81).

У серпні 2017 р. ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_6, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_7, укладений 23.01.2015 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8.

ОСОБА_4 обґрунтовує свої позовні вимоги до ОСОБА_6 тим, що вищевказаний договір дарування квартири підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, ч. 3 ст. 203 ЦК України, ст. 229 ЦК України, оскільки фактично договір дарування був частиною угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Жодних фактичних відносин між нею та ОСОБА_6 ніколи не існувало. Вони не були знайомі, не є близькими родичами. Єдине, що пов'язує їх це - зв'язок між нею та ОСОБА_5 щодо купівлі-продажу квартир, вчинені в період з 17.12.2014 р. по 23.01.2015 р., шляхом укладення окремих договорів дарування та складення розписки в простій письмовій формі (Т. 1, а. с. 184 185).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.08.2017 р. позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 обєднаний в одне провадження з позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 (Т. 1, а. с. 178 179).

У судовому засіданні ОСОБА_4 підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі, заперечувала проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_5. ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_4 не визнав, в свою чергу наполягав на задоволенні його зустрічного позову.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеської області від 04.12.2017 р. вищезазначені первісні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано договір дарування нерухомого майна від 17.12.2014р., згідно якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 прийняла безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, у реєстрі за № 393, недійсним як удаваний.

Визнано, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1, яка складається з однієї кімнати, площею - 18,8 кв. м., кухні, площею - 17,4 кв. м., коридору, площею - 3,0 кв. м., житловою площею - 18,8 кв. м..

Визнано фактично укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1, яка складається з однієї кімнати, площею - 18,8 кв. м., кухні, площею - 17,4 кв. м., коридору, площею - 3,0 кв. м., житловою площею - 18,8 кв. м., нікчемним.

Застосовано наслідки нікчемності договору шляхом стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суми коштів у розмірі 100 000 грн..

Визнано недійсним договір дарування нерухомого майна від 23.01.2015 р., згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_6 прийняла безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_8, загальною площею - 10,8 кв. м., який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, у реєстрі за № 87.

Повернуто сторони - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у первісний стан: припинено право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_9, яке вона набула на підставі договору дарування нерухомого майна від 23.01.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, у реєстрі за № 87, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна №01, номер запису про право власності - 8478281; визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_10, загальною площею - 10,8 кв. м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна №01.

Решту позовних вимог ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення задоволено.

Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_11 без надання іншого жилого приміщення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за договором дарування нерухомого майна від 17.12.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, у реєстрі за № 393, ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_4 прийняла безоплатно у власність (прийняла у дар) квартиру (далі - дарунок) за № 48 в будинку за № 100 по вул. Чорноморського козацтва (колишня Московська), в м. Одесі, яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею - 37,8 кв. м., загальною площею - 58,2 кв. м..

Згідно п. 1.2. документом, що підтверджує право власності ДАРУВАЛЬНИКА на дарунок, є - Свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване і записане у реєстрову книгу за № 9-1788, видане управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ОСОБА_11 народних депутатів 25.07.1995 р., додаток примірник технічного паспорту на двох аркушах, яке видане згідно з розпорядженням від 25.07.1995 року № 61124. Вказане Свідоцтво зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 11.09.1995 р. номер запису: 171, стор. 169, кн. 33пр.

Пунктом 2.1. договору визначено, що ДАРУВАЛЬНИК гарантує, що дарунок на момент укладання цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою, не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесений, договору довічного догляду, та/або шлюбного контракту (щодо вказаного об'єкту) не укладалось.

Крім того, згідно п. 2.3 Договору ДАРУВАЛЬНИК та ОБДАРОВУВАНА, стверджують що: - однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; - їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі і дійсним намірам, не під впливом обману та не під впливом насильства; - договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені; - не обмежені у цивільній дієздатності; - не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

Згідно п. 2.6 Договору ДАРУВАЛЬНИК підтверджує, що за цим договором він розуміє, що після підписання цього Договору він лишається права власності на вказане нерухоме майно остаточно та безповоротно не буде мати ніяких прав до дарунка і навпаки ОБДАРОВУВАНА набуває усі майнові та немайнові права на вказаний за цим договором дарунок.

В цей же день ОСОБА_5 подав до нотаріуса заяву, згідно якої він підтверджував, що дарує дану квартиру ОСОБА_4 безумовно та безкоштовно. Права третіх осіб у зв'язку із даруванням цієї нерухомості не порушуються. ОСОБА_4 також подала заяву до нотаріуса заяву, згідно якої вона приймає в дар квартиру безкоштовно та безумовно, квартира нею оглянута, добудов, перебудов, переобладнань ніяких не має.

За договором дарування нерухомого майна від 23.01.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 у реєстрі № 87, ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_6 прийняла безоплатно у власність (прийняла у дар) квартиру за № 6, розташовану в будинку за № 11 по вул. Балтська дорога в м. Одеса (далі - дарунок), яка складається з однієї кімнати, житловою площею - 8,6 кв. м., загальною площею - 10,8 кв. м..

Відповідно до п. 1.1. договору документом, що підтверджує право власності ДАРУВАЛЬНИКА на дарунок є Договір дарування квартири, посвідчений ОСОБА_12, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 22.02.2005 р. за № 744, який зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.06.2005 року. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7422674, виданий Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», 03.06.2005 року, номер запису: 2507, в книзі: 370пр-103, реєстраційний номер: 8768107, бланк СВО № 216945.

Згідно п. 2.1. ДАРУВАЛЬНИК гарантує, що дарунок на момент укладання цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесений, договору довічного догляду, та/або шлюбного контракту (щодо вказаного об'єкту) не укладалось. Відповідно до 2.4. Договору ДАРУВАЛЬНИК та ОБДАРОВУВАНА, стверджують що: - однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; - їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі і дійсним намірам, не під впливом обману та не під впливом насильства; - договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені; - не обмежені у цивільній дієздатності; - не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

Згідно п. 2.5 Договору Сторони також стверджують, що їм зрозуміла правова природа договору дарування як договір безоплатного, а тому ДАРУВАЛЬНИК не має право вимагати від ОБДАРОВУВАНОЇ вчинення на їх (його, її) користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Крім того, п. 2.6 Договору встановлено, що ДАРУВАЛЬНИК за цим договором розуміє, що після підписання нього Договору, лишаюся права власності на вказане нерухоме майно остаточно та безповоротно, та не буду мати ніяких прав до дарунка, та навпаки ОБДАРОВУВАНА набуває усі майнові та немайнові права на вказаний за цим договором дарунок.

В цей же день, ОСОБА_4 подала до нотаріуса заяву, згідно якої, вона заявляла, що дарує вказану квартиру ОСОБА_6 безумовно та безкоштовно, у зв'язку із чим права третіх осіб не порушуються. ОСОБА_6 також подала заяву, згідно якої, вона підтверджувала, що квартиру приймає в дар безкоштовно та безумовно, квартира нею оглянута, добудов, перебудов ніяких не має та не проводилося.

Суд вважає, що фактично між сторонами був укладений удаваний правочин, відповідно до якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 придбала у власність квартиру за № 48 в будинку за № 100 по вул. Чорноморського козацтва (колишня Московська), в м. Одесі.

Доказом саме укладення договору купівлі-продажу між сторонами є власноручно написана розписка ОСОБА_5 в якій він визнає факт отримання від ОСОБА_4 суми у розмірі - 100 000 грн. в рахунок продажу квартири № 48 в будинку за № 100 по вулиці Чорноморського козацтва (колишня Московська) в м. Одесі. Таким чином, дана розписка свідчить, що договір не є безоплатним.

Сторони визнали факт, що ОСОБА_6 є сестрою ОСОБА_5. ОСОБА_5 пояснив, що бажав забезпечити сестру житлом, а тому попросив ОСОБА_4 подарувати сестрі квартиру.

Встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації № 61124 від 25.07.1995 р. Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради 25.07.1995 р. було видане свідоцтво про право власності на житло, яким було передано в порядку приватизації у власність ОСОБА_5 двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 (колишня Московська) в м. Одесі, загальною площею - 58,2 кв. м., жилою площею - 37,8 кв. м..

Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 12.03.1996 р. (справа № 2- 114/1996р.) за позовними вимогами ОСОБА_10 було визнане недійсним зазначене вище Свідоцтво про право власності на житло в частині приватизації квартир №№ 49, 50 в будинку № 100 по вул. Чорноморського козацтва в м. Одесі. Ухвалюючи дане рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_5 мав право на приватизацію лише квартири № 48, яка складається з однієї кімнати, площею - 18,8 кв. м., інша квартира № 50, площею - 19,0 кв. м., перебувала у користуванні ОСОБА_10 як підсобне приміщення.

На виконання рішення суду, розпорядженням управління ЖКГ Одеської міської ради № 259 від 06.12.1996 р. були внесені зміни до розпорядження органу приватизації № 61124 від 25.07.1995 р. і Свідоцтва про право власності № 9-1788 від 25.07.1995 р. про передачу у власність ОСОБА_5 кв. № 48 в частині зазначення загальної площі, а саме замість - «проживаючому в 2-х кімнатній квартирі загальною площею 58,2 кв. м., поновленою вартістю 1018500 крб.» визнано недійсним, із внесенням змін, а саме - «проживаючому в однокімнатній квартирі, загальною площею 18,8 кв. м. поновленою вартістю 329000 крб.».

Після смерті ОСОБА_10 розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 577 від 30.09.2011 р. аварійна квартира № 50 була передана ОСОБА_7 під підсобне приміщення без права реєстрації. З того часу та по даний час ОСОБА_7 користується квартирою № 50.

На підставі рішення виконкому Ленінського району м. Одеси № 182/11 від 08.08.1996 р. квартира № 49 по вул. Чорноморського козацтва в м. Одесі була передана у користування ОСОБА_5 під підсобне приміщення.

ОСОБА_5, знаючи про те, що свідоцтво про право власності на житло було за рішенням суду визнане недійсним та квартира № 50 перебувала у користуванні ОСОБА_7, а квартира № 49 перебувала у користуванні ОСОБА_5, 17.12.2014 року, оформивши удаваний договір дарування, фактично продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, до складу якої входили квартири №№ 49, 50.

Обставини щодо обізнаності ОСОБА_5 про наявність рішення суду, згідно якого були визнані частково недійсним приватизаційні документи, підтверджуються рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 р. по цивільній справі №523/1597/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

Доказом того, що ОСОБА_4 не була повідомлена ОСОБА_5 про наявність рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 12.03.1996 р. є факт того, що ОСОБА_4 первісно звернулась з позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, що підтверджується матеріалами цивільної справи №523/1597/15.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

В звязку з чим, необхідно застосувати наслідки нікчемності договору шляхом стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 коштів у розмірі 100 000 грн..

Враховуючи вищевказані обставини, суд вважає, що неможливо задовольнити позовні вимоги про визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру № 48 в будинку за № 100 по вул. Чорноморського козацтва в м. Одесі. Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 р. по цивільній справі №523/1597/15, було визнано недійсним договір дарування від 17.12.2014 р. квартири АДРЕСА_12, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним в цілому, що виключає можливість визнання його дійсним.

Суд також вважає, що необхідно визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 23.01.2015 р., згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_6 прийняла безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_13, загальною площею - 10,8 кв. м., який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, у реєстрі за № 87.

Судом вже було встановлено, що волевиявлення ОСОБА_4 було спрямовано не на бажання подарувати ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_13, а було мета - завершити розрахунок за квартиру АДРЕСА_14.

Суд вважає, що необхідно повернути сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у первісний стан.

В той же час суд вважає необхідним задовольнити зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення з квартири АДРЕСА_5 без надання іншого жилого приміщення. На теперішній час ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_11, а тому має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (Т. 2, а. с. 112 123).

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі оскаржує рішення в частині задоволення вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним як удаваного договору дарування від 17.12.2014 р. квартири № 48 в будинку за № 100 по вул. Чорноморського козацтва (колишня Московська), в м. Одесі, визнання укладення насправді договору купівлі-продажу квартири, застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення з нього коштів у сумі 100 000 грн.. Просить рішення суду першої інстанції в оскарженій частині скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що на час розгляду даної справи рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.03.206 р., договір дарування спірної квартири від 17.12.2014 р. вже був визнаний недійсним, як укладений особою, яка не мала права на розпорядження майном. При розгляді тієї справи ОСОБА_4 не вказувала про отримання від нього коштів у сумі 100 000 грн.. Хибним є посилання суду на розписку, оскільки вона датована після укладення спірного договору дарування. Розписка не містить посилань на укладення договору купівлі-продажу. При її написанні його було введено в оману. ОСОБА_4 особисто займалася укладенням договору дарування, подавала відповідні заяви та документи до нотаріуса. У договорі дарування вона вказує про її вільне волевиявлення. Нотаріус розяснив їй наслідки укладення договору дарування.

Представник апелянтау судовому засіданні підтримала викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу вважає необхідним скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, безпідставність апеляційної скарги. Вказує, що доводи апеляційної скарги спростовуються наявними у справі попередніми рішеннями суду щодо незаконної приватизації ОСОБА_5 спірної квартири. ОСОБА_5, достеменно знаючи про часткове визнання недійсним Свідоцтва про право власності на спірну квартиру, розпорядився спірною квартирою. Спірна квартира була придбана нею фактично за договором купівлі-продажу, оскільки була досягнута домовленість про передачу ОСОБА_6, сестрі ОСОБА_5, іншої квартири з проведенням доплати у сумі 100 000 грн.. Написана ОСОБА_5 розписка вказує про дійсну природу укладених договору дарування між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_6. Написання розписки під тиском та оманою не підтверджені доказами. Насправді ОСОБА_5 керувався бажанням забезпечити свою сестру житлом та отримати гроші, у його діях є ознаки шахрайства.

ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7 у судовому засіданні вважала необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не зявилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Причини неявки не повідомили, заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у як найскорішому вирішені спору, думку осіб, які прийняли участь у судовому засіданні про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним укладеного 23.01.2015 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договору дарування квартири АДРЕСА_3, повернення сторін цього договору у первісний стан шляхом припинення права власності ОСОБА_6 на вказану квартиру та визнання за ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру, в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_4, виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_15 не оскаржено, а тому в апеляційному порядку в цій частині не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, чинних на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду вказаним вимогам законодавства в оскарженій частині не відповідає.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів правильно встановив вищевказані факт укладення 17.12.2014 р. договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, разом з тим дійшов помилкового висновку про задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним як удаваного, визнання, що був укладений договір купівлі-продажу, застосування наслідків нікчемності договору купівлі-продажу. Висновки суду в цій частині не відповідають встановленим по справі обставинам, вимогам норм матеріального (ст. ст. 203, 215, 235, 236 ЦК України) та процесуального (ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України) права.

Встановлено, що за договором дарування нерухомого майна від 17.12.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, у реєстрі за № 393, ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_4 прийняла безоплатно у власність (прийняла у дар) квартиру (далі - дарунок) за № 48 в будинку за № 100 по вул. Чорноморського козацтва (колишня Московська), в м. Одесі, яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею - 37,8 кв. м., загальною площею - 58,2 кв. м..

Згідно п. 1.2. документом, що підтверджує право власності ДАРУВАЛЬНИКА на дарунок, є договір дарування квартири, посвідчений ОСОБА_11, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 22.05.2005 р. за № 744, який зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухому майно 03.06.2005 р..

Пунктом 2.1. договору визначено, що ДАРУВАЛЬНИК гарантує, що дарунок на момент укладання цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою, не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесений, договору довічного догляду, та/або шлюбного контракту (щодо вказаного об'єкту) не укладалось.

Згідно п. 2.4 Договору ДАРУВАЛЬНИК та ОБДАРОВУВАНА, стверджують що: - однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; - їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі і дійсним намірам, не під впливом обману та не під впливом насильства; - договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені; - не обмежені у цивільній дієздатності; - не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

Згідно п. 2.6 Договору ДАРУВАЛЬНИК підтверджує, що за цим договором він розуміє, що після підписання цього Договору він лишається права власності на вказане нерухоме майно остаточно та безповоротно не буде мати ніяких прав до дарунка і навпаки ОБДАРОВУВАНА набуває усі майнові та немайнові права на вказаний за цим договором дарунок.

В цей же день, ОСОБА_5 подав до нотаріуса заяву, згідно якої він підтверджував, що дарує дану квартиру ОСОБА_4 безумовно та безкоштовно. Права третіх осіб у зв'язку із даруванням цієї нерухомості не порушуються. ОСОБА_4 також подала заяву до нотаріуса заяву, згідно якої вона приймає в дар квартиру безкоштовно та безумовно, квартира нею оглянута, добудов, перебудов, переобладнань ніяких не має (Т. 2, а. с. 68 69).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.10. 2016 р., визнано недійсним договір дарування від 17.12.2014 р. квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9І, реєстровий № 393, як укладений особою, яка не мала права розпорядження майном (Т, 2, а. с. 74 78).

Між сторонами по справі склалися правовідносини щодо договору дарування нерухомого майна, визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ст. ст. 202, 203, 204, 215, 216 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обовязків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Недійсний правочин не здійснює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській , цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки беззаперечно встановлено, що на час ухвалення судом першої інстанції рішення по даній справі рішенням суду, яке набрало законної сили і є чинним, договір дарування спірної квартири від 17.12.2014 р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, вже був визнаний недійсним, тобто з моменту його вчинення, у суду не було підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним, визнання, що був укладений договір купівлі-продажу, застосування наслідків нікчемності договору купівлі-продажу шляхом стягнення коштів. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_4.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_4 не позбавлена можливості звернутися до суду з окремим позовом про захист її порушених прав щодо сплати ОСОБА_5 коштів, визначивши у ньому відповідні підстави.

Виходячи з вищевказаного, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про те, що договір дарування спірної квартири від 17.12.2014 р. попередніми рішенням суду вже був визнаний недійсним, як укладений особою, яка не мала права на розпорядження майном є обґрунтованими.

Доводам апеляційної скарги про те, що розписка датована після укладення договору дарування, не містить посилань на укладення договору дарування, при її написанні апелянта було введено в оману, ОСОБА_4 особисто займалася укладенням договору дарування, подавала відповідні заяви та документи до нотаріуса, у договорі дарування вона вказує про її вільне волевиявлення, нотаріус розяснив їй наслідки укладення договору дарування, колегія не суддів не надає юридичної оцінки, щоб не створити преюдиційне значення висновків суду, оскільки рішення суду в оскарженій частині підлягає скасуванню за інших, вищевказаних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору дарування не дійсним як удаваного, визнання, що був укладений договір купівлі-продажу, застосування наслідків нікчемності договору купівлі-продажу, не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає в цій частині скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним як удаваного, визнання, що був укладений договір купівлі-продажу, застосування наслідків нікчемності договору купівлі-продажу, шляхом стягнення коштів, за вищевказаного обґрунтування.

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України необхідно стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5сплачений останнім за подання апеляційної скарги (Т. 2, а. с. 135) судовий збір у сумі 1 212,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним, визнання, що був укладений договір купівлі-продажу, застосування наслідків нікчемності договору купівлі-продажу скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_7, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8,про визнання договору дарування нерухомого майна від 17 грудня 2014 року недійсним, як удаваного, визнання, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, був укладений договір купівлі-продажу квартири, застосування наслідків нікчемності договору шляхом стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 коштів у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платник податків - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платник податків - НОМЕР_2)судовий збір у сумі 1 212 (одна тисяча двісті дванадцять) грн. 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 08 квітня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

ОСОБА_3