РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/17944/18

Провадження №: 2/755/2495/19

"18" квітня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В. розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна, про визнання договору недійсним, -

у с т а н о в и в :

26.11.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання договору недійсним, в якому просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею 29,4 квм, житловою площею 15,5 кв.м, за адресою АДРЕСА_1, укладений 05 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Оксаною Олександрівною, зареєстрований за номером 1405; скасувати рішення приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Косенко Оксани Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 липня 2013 року індексний номер №3706880; зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенко Оксану Олександрівну здійснити внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за рішенням від 05 липня 2013 року індексний номер №370688. Також позивач просить стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 03 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_4 (Позичальник) укладено договір позики відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 250000,00 доларів США. Отримання ОСОБА_4 грошових коштів підтверджується письмовою власноручно складеною ОСОБА_4 розпискою у присутності її чоловіка ОСОБА_2 про що останнім підтверджено у розписці. ОСОБА_4 зобов'язавсь повернути суму позики за вимогою ОСОБА_1 05 березня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суд міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, яка була отримана подружжям ОСОБА_2 для сімейних потреб. За рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року у справі №752/3933/13-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення боргу, штрафних санкцій, процентів та збитків задоволено частково, стягнуто з відповідачів солідарно суму боргу в розмірі 116130,29 гривень, відсотки в розмірі 203605,96 гривень та судовий збір. Позивач зазначає, що відповідач по справі №752/3933/13-ц ОСОБА_2 розуміючи наслідки рішення суду про стягнення боргу, разом із солідарною боржницею ОСОБА_4 здійснюють перереєстрацію права власності на однокімнатну квартиру загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., АДРЕСА_1 на сина ОСОБА_4 від попереднього шлюбу, ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу. Позивач вказує, що 05 липня 2013 року з метою ухилення від сплати боргу ОСОБА_2 укладає з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Позивач вказує, що звертається до суду за захистом прав та інтересів відповідно до ст. 6, 13, 234 ЦК України із позовом про визнання недійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна, відчуження якого порушує права кредитора на можливе звернення стягнення на майно. За твердженням позивача, ухиляючись від сплати боргу ОСОБА_2 діючи недобросовісно та зловживаючи правом укладає фіктивний правочин. Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин визнається судом недійсним. Звертаючись з даним позовом до суду позивач зазначає, що згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Боржник (продавець), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його діти або діти його дружини (покупці), які укладають договір купівлі-продажу, на думку позивача, діють вочевидь недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, тому правопорядок визначає дії продавця недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Європейський суд з прав людини вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване ст. 6, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (Жовнер проти України, №56848/11, п. 33, ЄСПЛ, від 29.06.2004 року). Як наслідок не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Національним законодавством України визначено такий порядок захисту цивільного права як визнання правочину фіктивним. Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 уклав фраудаторний правочин, тобто правочин, який вчинений боржником на шкоду кредитору, метою якого було невиконання майбутнього рішення суду та взятих на себе боргових зобов'язань за договором позики. Позивач вказує, що укладаючи спірний договір ОСОБА_2 діяв за згодою боржниці ОСОБА_4, яка є матір'ю ОСОБА_3, тому ОСОБА_4 є належним співвідповідачем за даним позовом, яка також є відповідачкою за рішенням суду про стягнення боргу у справі №752/3933/13-ц. За отримані від продажу кошти відповідачі боржники з кредитором не розрахувались, що підтверджує відсутність фактичного вчинення правочину між сторонами спірного договору купівлі-продажу.

Ухвалою суду від 04.12.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Ухвалою суду від 07.12.2018 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на належну відповідачу ОСОБА_3 спірну квартиру.

Ухвалою суду від 17.12.2018 року задоволено клопотання позивача та витребувано від приватного нотаріуса належним чином завірені копії усіх документів згідно яких відбулось укладення спірного договору купівлі-продажу.

Витребувані матеріали надійшли од суду 09.04.2019 року.

Ухвалою суду від 18.12.2018 року залишено без задоволення заяву позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

14.01.2019 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 на подану позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідач зазначає, що 05.07.2013 між ним та ОСОБА_2 дійсно був укладений спірний договір купівлі-продажу і з цього часу він став добросовісним набувачем та повноцінним власником квартири, на теперішній час відповідач фактично розпоряджається даною квартирою. Станом на час укладення договору жодних обтяжень чи обмежень щодо квартири не було, договір є реальним та таким, що відповідає чинному законодавству, а тому не може вважатись фіктивним чи визнаватись недійсним. Відповідач зазначає, що вимоги позивача є безпідставними та суперечать чинному законодавству, зокрема, позивач не надав жодного доказу на підтвердження своїх вимог стосовно того, що договір є фіктивним. Обґрунтування будуються на припущеннях, які не можуть бути підтвердженням вимог позивача, оскільки доказування не може гуртуватись на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідач вказує, що оспорюваний договір був укладений 05.07.2013 року, а рішення у справі про стягнення боргу та за зустрічним позовом про визнання положень договору недійсними, ухвалене 31.07.2013 року, тобто майже через місяць після укладення спірного договору. За твердженням відповідача, станом на день укладення спірного договору, ні сторони спору про стягнення боргу, ні сторони спірного договору не могли знати яке рішення буде прийняте судом. Відповідач вважає, що твердження позивача про те, що спірний договір був укладений з метою ухилення від сплати боргу є безпідставними та не підтверджені належним чином. Крім того, із позовом про стягнення боргу позивач звернувся в березні 2013 року і не був позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про забезпечення свого позову, проте кожний розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Загалом відповідач вказує, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підтвердження своєї позиції щодо безпідставності позовних вимог відповідач посилається на правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-197цс14. За змістом відзиву на позовну заяву попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат складає 5000,00 грн. витрат на правову допомогу та 150,00 грн. витрат на поштову кореспонденцію.

14.01.2019 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_4 на подану позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідач зазначає, що 05.07.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсно був укладений спірний договір купівлі-продажу і з цього часу ОСОБА_3 став повноцінним власником квартири та на теперішній час фактично розпоряджається даною квартирою. Станом на час укладення договору жодних обтяжень чи обмежень щодо квартири не було, договір був укладений відповідно до вимог чинного законодавства, а тому він не може вважатись фіктивним чи визнаватись недійсним. Відповідач зазначає, що вимоги позивача є безпідставними та суперечать чинному законодавству, зокрема, позивач не надав жодного доказу на підтвердження своїх вимог стосовно того, що договір є фіктивним. Відповідач вказує, що оспорюваний договір був укладений 05.07.2013 року, а рішення у справі про стягнення боргу та за зустрічним позовом про визнання умов договору недійсними, ухвалене 31.07.2013 року, тобто майже через місяць після укладення спірного договору. За твердженням відповідача, станом на день укладення спірного договору, ні сторони спору про стягнення боргу, ні сторони спірного договору не могли знати яке рішення буде прийняте судом. Відповідач вважає, що твердження позивача про те, що спірний договір був укладений з метою ухилення від сплати боргу є безпідставними та не підтверджені належним чином. Крім того, із позовом про стягнення боргу позивач звернувся в березні 2013 року і не був позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про забезпечення свого позову. Твердження позивача, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя ґрунтуються на припущеннях, а насправді квартира була особистою власністю відповідача ОСОБА_2 та не може вважатись спільною сумісною власністю. Також відповідач зазначає, що ще до подання даного позову в виконавчому провадженні №41128555 відповідачами сплачено більше 170000,00 грн. та був переданий автомобіль Форд Транзит для продажу з прилюдних торгів, що, на думку відповідача, вказує на те, що відповідачі не намагались і не намагаються ухилитись від виконання судового рішення. На думку відповідача, обґрунтування позивача будуються на припущеннях, які не можуть бути підтвердженням вимог позивача, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Загалом відповідач вказує, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підтвердження своєї позиції щодо безпідставності позовних вимог відповідач посилається на правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-197цс14, а також зміст постанови Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі №522/11043/14-ц (провадження №61-5024св18). За змістом відзиву на позовну заяву попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат складає 5000,00 грн. витрат на правову допомогу та 150,00 грн. витрат на поштову кореспонденцію.

14.01.2019 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на подану позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідач зазначає, що 05.07.2013 між ним та ОСОБА_3 дійсно був укладений спірний договір купівлі-продажу і з цього часу ОСОБА_3 став добросовісним набувачем та повноцінним власником квартири, на теперішній час ОСОБА_3 фактично розпоряджається даною квартирою. Станом на час укладення договору жодних обтяжень чи обмежень щодо квартири не було, договір є реальним та таким, що відповідає чинному законодавству, а тому не може вважатись фіктивним чи визнаватись недійсним. Відповідач зазначає, що станом на день укладення договору жодних рішень суду щодо нього, а тим більше рішень про те, що відповідач повинен здійснити на користь ОСОБА_1 виплати, не було. Договір було укладено відповідно до вимог законодавства, а ініціатором укладення договору був ОСОБА_3 Саме останній, за твердженням відповідача, звернувся до нього з пропозицією купівлі квартири, скільки мав намір придбати квартиру, тож запропонував відповідачу придбати саме його квартиру. Після укладення договору ОСОБА_3 став власником квартири і розпоряджається нею на власний розсуд, а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з моменту продажу квартири не мають до неї жодного відношення. Відповідач зазначає, що вимоги позивача є безпідставними та суперечать чинному законодавству, зокрема, позивач не надав жодного доказу на підтвердження своїх вимог стосовно того, що договір є фіктивним. Обґрунтування будуються на припущеннях, які не можуть бути підтвердженням вимог позивача, оскільки доказування не може гуртуватись на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідач вказує, що оспорюваний договір був укладений 05.07.2013 року, а рішення у справі про стягнення боргу та за зустрічним позовом про визнання положень договору недійсними, ухвалене 31.07.2013 року, тобто майже через місяць після укладення спірного договору. За твердженням відповідача, станом на день укладення спірного договору, ні сторони спору про стягнення боргу, ні сторони спірного договору не могли знати яке рішення буде прийняте судом. Відповідач вважає, що твердження позивача про те, що спірний договір був укладений з метою ухилення від сплати боргу є безпідставними та не підтверджені належним чином. Крім того, із позовом про стягнення боргу позивач звернувся в березні 2013 року і не був позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про забезпечення свого позову, проте кожний розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Відповідач зазначає, що на сьогоднішній день заборгованість за ВП №41128555 зменшилась майже вдвічі, оскільки позивачу було сплачено близько 170000,00 грн. і виплати продовжують здійснюватися. Загалом відповідач вказує, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підтвердження своєї позиції щодо безпідставності позовних вимог відповідач посилається на правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-197цс14, а також на зміст постанови Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі №522/11043/14-ц (провадження 61-5024св18). За змістом відзиву на позовну заяву попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат складає 5000,00 грн. витрат на правову допомогу та 150,00 грн. витрат на поштову кореспонденцію.

Третя особа у справі своїм правом на подання письмових пояснень щодо поданого позову не скористалась.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31.07.2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в загальному розмірі 319736,25 грн. та судовий збір у розмірі 3441,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, постановами державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві від 06.12.2013 року Рибаком Д.І. відкрито виконавчі провадження №41128555 та №41128507 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 203605,96 грн. та 116130,29 грн. відповідно.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 13, ч. 7 ст. 81 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із позовом позивач не надав суду оригіналу або копії спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 05.07.2013 року укладеного між ОСОБА_2, як продавцем, та ОСОБА_3, як покупцем.

Натомість, 14.12.2018 року позивач звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів, у якому просив суд витребувати від приватного нотаріуса належним чином завірені копії всіх документів, згідно яких відбулось укладення договору купівлі-продажу.

Суд, з урахування принципу диспозитивності цивільного судочинства та відсутності в даному випадку права на збирання доказів за власною ініціативою, своєю ухвалою від 17.12.2018 року задовольнив клопотання позивача витребувавши від приватного нотаріуса належним чином завірені копії усіх документів, згідно яких відбулось укладення спірного договору купівлі-продажу.

09.04.2019 року приватний нотаріус надіслав відповідні документи зазначивши у супровідному листі, що надсилаються копії документів щодо оформлення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

Зокрема, нотаріусом надіслано наступні документи:

- договір купівлі-продажу квартири від 05.11.2008 року укладений між ОСОБА_11, як продавцем, та ОСОБА_2, як покупцем;

- інформаційну довідку з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 05.07.2013 року, з якої вбачається наявність підтвердження реєстрації нотаріального договору купівлі-продажу від 05.11.2008 року;

- копію витягу з Державного реєстру правочинів від 05.11.2008 року про реєстрацію договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2008 року;

- копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.07.2013 року, з якого вбачається, що станом на 05.07.2013 року квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2;

- копію довідки форми 3 №421 від 04.07.2013 року зі змісту якої вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований;

- копію звіту про незалежну оцінку нерухомого майна від 05.07.2013 року, зі змісту якого вбачається, що квартира АДРЕСА_1 має вартість у розмірі 352800,00 грн. без ПДВ;

- копію заяви ОСОБА_2 від 05.07.2013 року у якій він стверджує, що у 2013 році він житлову нерухомість не відчужував, тому при відчуженні квартири податок з доходу фізичної особи не виникає, а також стверджує, що в квартирі самовільні перепланування та реконструкції відсутні;

- копію заяви ОСОБА_3 від 05.07.2013 року у якій він стверджує, що він в шлюбі не перебуває, ні з ким не проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а кошти передані ним за купівлю квартири є його особистою приватною власністю.

Таким чином, в матеріалах справи станом на час вирішення спору по суті відсутній оригінал або копія спірного договору купівлі-продажу.

Однак, вивчивши матеріали справи та з урахуванням завдань цивільного судочинства, що передбачені ст. 2 ЦПК України щодо своєчасного розгляду та розумності строків розгляду справи судом, суд дійшов висновку, що відсутність у справі спірного договору купівлі-продажу в даному випадку не позбавляє суд можливості правильного вирішення справи по суті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Зі змісту заяв сторін по суті справи вбачається, що сторонами не оспорюється укладення спірного договору купівлі-продажу щодо дати укладення, сторін договору, його предмету та взагалі існування такого правочину.

З іншої сторони, обґрунтування позову не пов'язані з будь-яким конкретним змістом умов договору, а будуються на самому факті укладення такого договору між боржником, з якого стягнуто заборгованість за рішенням суду, та сином дружини боржника від попереднього шлюбу, яка також є солідарним боржником. Посилання позивача зводяться загалом до того, що договір купівлі-продажу був укладений з метою ухилення від справи заборгованості, тож за наведених умов суд вважає за можливе вирішити спір по суті.

Крім того, дійсна наявність спірного договору має документальне підтвердження. Так, за змістом наявної в матеріалах справи копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна: АДРЕСА_1, 05.07.2013 року приватний нотаріус Косенко О.О. зареєструвала право приватної власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Косенко О.О. (серія та номер: 1405).

Відповідно до ст.ст. 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст.ст. 204, 209, 210 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За змістом ст.ст. 626, 655 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.ст. 657, 658 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

З урахуванням змісту положень ст. 234 ЦК України, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин, а у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Визнання судом недійсним договору у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

У своїй правовій позиції по справі від 09.08.2017 р. №6-2690цс16 Верховний Суд України надав критерії для визнання правочину фіктивним та, зокрема, зазначив, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Отже, оскільки правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, визнається судом недійсним і ЦК України у ст. ст. 234 називає такі правочини фіктивними.

У ст. 234 ЦК України не передбачено коло осіб, які мають право звертатися з позовом про визнання фіктивного правочину недійсним, тобто це можуть зробити сторона фіктивного правочину або інші заінтересовані особи.

Встановивши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Спірний договір є договором купівлі-продажу, отже він є відплатним, а не договором дарування, тож з цієї точки зору сама форма договору відчуження майна не вказує на передачу права власності для уникнення виконання рішення суду про стягнення боргу.

Як вбачається з матеріалів справи, на час укладення спірного договору у квартирі ніхто не був зареєстрований, натомість після укладення договору купівлі-продажу покупець ОСОБА_3 зареєстрував своє місце проживання в кв. АДРЕСА_1, що підтверджується відомостями електронної реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Отже, виконання договору відбулось.

Наведене загалом свідчить про реальність настання правових наслідків оспорюваного правочину.

Надані позивачем докази взагалі не спрямовані на будь-яке намагання сторони позивача підтвердити той факт, що відповідач ОСОБА_2 здійснивши відчуження майна продовжує володіти та користуватися ним, тобто не надано доказів на підтвердження фіктивності правочину.

Сам по собі факт укладення договору купівлі-продажу між близькими особами без доведення того, що договір вчинений без наміру створення правових наслідків, що дії сторін договору були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близької особи з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, не дає підстави вважати цей договір фіктивним.

На думку суду доводи позивача є припущеннями, однак згідно ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

ОСОБА_2, будучи власником майна, розпорядився ним на власний розсуд, відчуживши його на підставі договору купівлі-продажу. Статус особи, якій продано квартиру, по відношенню до продавця, не має правового значення, оскільки у силу вимог чинного законодавства України щодо договорів купівлі-продажу, за договором купівлі-продажу покупцем може бути будь-яка особа, у тому числі й близька особа або родич.

Крім того, позивачем надано суду постанови про відкриття виконавчого провадження, тож виконання рішення суду триває, і відсутні будь-які дані про повернення виконавчих листів без виконання у зв'язку з відсутністю будь-якої можливості виконати рішення суду про стягнення боргу.

Звернення стягнення на нерухоме майно на стадії виконання судового рішення могло мати місце лише у разі відсутності у боржника інших коштів чи рухомого майна. Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивач жодним чином не вказує на те, що примусове виконання рішення не здійснюється у зв'язку з відсутністю в боржників коштів та рухомого майна, натомість позивачем надано суду постанови про відкриття виконавчих проваджень, що вказує на те, що виконання рішення суду триває.

Враховуючи вищезазначене, позивач не довів ту обставину, що договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами, є фіктивним та, укладаючи його, сторони діяли без наміру створення відповідних правових наслідків.

Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав його фіктивності, відсутні і правові підстави щодо задоволення позову в частині скасування реєстрації права власності та зобов'язання нотаріуса здійснити внесення запису про скасування реєстрації права власності, враховуючи, що такі вимоги є похідними від вимог про визнання договору недійсним та їх задоволення залежить від вирішення питання щодо основної вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 204, 209, 210, 215, 234, 626, 655, 657, 658 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна, про визнання договору недійсним - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2018 року та зняти арешт з належної ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. №1405 квартиру АДРЕСА_1 в межах суми у розмірі 323177,25 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцязти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 18.04.2019 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1(АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1);

Відповідач - ОСОБА_2 (АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2);

Відповідач - ОСОБА_4 (АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3);

Відповідач - ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2);

Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна (АДРЕСА_5).

Суддя -