КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 757/21050/18-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Матійчук Г.О.

16 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» та просив стягнути з відповідача 156 639,68 грн. відшкодування матеріальної шкоди та судові витрати у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на неналежне дослідження та оцінку всіх обставин справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідач не виконав своїх обов'язків балансоутримувача будинку щодо своєчасного очищення даху будинку від криги та снігу, чим допустив протиправну бездіяльність, наслідком якої стало заподіяння шкоди майну позивача. Зазначає, що транспортний засіб розміщений у спеціально відведеному місці, обведеному у встановленому законом порядку. Звертає увагу на те, що вина позивача у заподіянні шкоди або у будь-якому порушенні закону встановлена не була.

Відповідач у встановленому законом порядку відзив на апеляційну скаргу не подав.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4518/2019
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав, наведених в ній та просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» в судове засідання свого представника не направило, повідомлялося належним чином про розгляд справи, заяви про причини неявки суду не надало.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що захисту підлягає саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, а позивачем не було доведено, що його право було порушено, адже саме він, як власник автомобіля, з метою збереження свого майна у відповідному стані мав подбати про нього шляхом врахування погодних умов та дотримуватись при паркуванні автомобіля допустимої відстані від небезпечних об'єктів (в т.ч. і при умові можливого падіння брили снігу з льодом з дахів будинків), а також позивачем не було надано суду жодних доказів того, що шкода була спричинена його майну саме внаслідок протиправних дій відповідачів, та між вказаними діями та шкодою є причинний зв'язок.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2на праві власності належить транспортний засіб марки Lexus, модель RX 350, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску.

17.02.2017 вказаний транспортний засіб, будучи припаркований у дворі будинків АДРЕСА_1, зазнав пошкоджень.

Про даний факт дружина позивача ОСОБА_4 подала заяву до Печерського управління поліції ГУ НП у м. Києві.

Висновком від 14.03.2017 (проведення перевірки по заяві ОСОБА_4.) встановлено відсутність будь-яких ознак кримінального правопорушення.

Позивач зазначив, що 17.02.2017 близько 16 год. 10 хв. дружина позивача ОСОБА_4, яка згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу також має право користування автомобілем позивача, виявила, що внаслідок падіння криги з даху прилеглого будинку № 15-Б вказаний автомобіль було пошкоджено. Відповідно до висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 28.02.2017 № 146/2-17, вартість матеріального збитку, заподіяного позивачу внаслідок пошкодження транспортного засобу складає 156 639,68 грн.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 Цивільного кодексу України.

Відповідно до її положень майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками.

Матеріали справи свідчать, що балансоутримувачем будинків АДРЕСА_1 є КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва».

Балансоутримувач зобов'язаний регулярно виконувати роботи по скиданню з дахів і покрівель снігу та льоду (п. 1.5. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України № 76 від 17.05.2005, п. 1.1.8.6. Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень будинків, споруд, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України № 150 від 10.08.2004).

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку зобов'язаний забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території відповідно до нормативних вимог і договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, від власного імені укладати з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг.

Громадяни мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров'ю унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об'єктів благоустрою (п. 7 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження причин пошкодження автомобіля саме з вини відповідача, а саме: відсутність будь-яких пояснень свідків цієї події; матеріали про обставини пригоди, складені працівниками національної поліції; записи відеокамер, якими зафіксовано момент настання події; знаходження автомобіля у спеціально обладнаному місці для його паркування, рахунок та фіскальний чек про оплату послуг автостоянки (якщо пригода сталась під час знаходження автомобіля на стоянці); повідомлення балансоутримувача майна, внаслідок неналежного виконання яким своїх обов'язків завдано шкоди, про дату, час та місце проведення експертизи пошкодженого тощо.

На запитання суду апеляційної інстанції чи взагалі позивач намагався отримати зазначені докази представник позивача відповісти не зміг.

Більш того, при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що автомобіль позивача під час отримання вищезгаданих пошкоджень було припарковано у місці, яке не є місцем для паркування автомобілів відповідно до законодавства.

Так відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 4 ст. 319 та ст. 322 ЦК України власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 323 ЦК України).

Згідно з п. 1.10. Правил дорожнього руху стоянка - припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов'язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу.

Пунктом 26.2. Правил дорожнього руху встановлено, що у житловій зоні забороняється, зокрема, стоянка транспортних засобів поза спеціально відведеними місцями і таке їх розташування, яке утруднює рух пішоходів і проїзд оперативних чи спеціальних транспортних засобів.

Встановлено, що дозвільної документації на влаштування місць для паркування транспортних засобів на прибудинковій території буд. 15-Б по вул. Шота Руставелі у місті Києві КП «Керуючій компанії з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» не надано.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильних висновків про те, що автомобіль позивача було припарковано у місті, яке не відведено до паркування автомобілів.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, позивачем на підтвердження своїх вимог не надано суду належних та допустимих доказів щодо протиправних дій саме відповідача, внаслідок яких була спричинена шкода ОСОБА_2 та наявності причинного зв'язку між неправомірними діями та шкодою.

За наведених обставин висновки суду про відмову у задоволенні позову є правильними.

Доводи апеляційної скарги фактично співпадають з позовними вимогами, по яким суд першої інстанції зробив висновки, з якими погоджується і колегія суддів. За таких обставин вони не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи вищевикладене.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19.04.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова