ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2019 року м. Чернівці

справа № 715/1764/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Андрушків С.П.

за участю: відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення, за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Цуренка В.А.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

Вказувало на те, що 21 жовтня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 393,30 кв.м., житловою площею 148,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 10 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Кінщук Н.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 5140.

Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому ОСОБА_1 , який підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Відповідачу було направлено письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак вимога банку залишена без задоволення.

Просило суд виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку, без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення АТ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що банк є власником жилого приміщення, переданого відповідачем в іпотеку, та позов було пред`явлено для захисту прав власника шляхом виселення. Відповідач не є власником будинку, а тому його виселення можливе без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, судом проігноровано положення ч.2 ст.109 ЖК, відповідно до якої саме на суд покладено обов`язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам, та не покладає такого обов`язку на банк. Такі повноваження є делеговані державою виконавчому комітету (ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Судом не з`ясовано, до чиєї компетенції у спірних правовідносинах належить право надавати житло у разі виселення відповідача, поклавши тягар доказування на позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги АТ «ПриватБанк».

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не може бути виселений з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки та було придбане не за рахунок кредитних коштів, без надання іншого житлового приміщення.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, 10 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 111250 доларів США на строк до 9 серпня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 30 липня 2007 року виконавчим комітетом Глибоцької селищної ради.

З інформаційний довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №71286300 від 25 жовтня 2016 року вбачається, що державним реєстратором Карвацькою Г.Ф. в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 393,30 кв.м., житловою площею 148,60 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк».

19 липня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред`явило до відповідача претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, яка ним не виконана (а.с.7).

Судом установлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , набуто у власність ОСОБА_1 не за рахунок кредитних коштів.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку і встановив, що спірний житловий будинок придбано не за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечено іпотекою вказаного житла, дійшов правильного висновку про те, що за таких обставин не допускається виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення про надання жилих приміщень приймають органи місцевого самоврядування, а не банк, не впливають на законність судового рішення у справі, оскільки відповідно до статті 51 ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок визначати співвідповідачів у справі.

Звернувшись з позовом про виселення з іпотечного будинку, який придбано не за рахунок кредитних коштів ОСОБА_1 та інших осіб, які можуть в ньому проживати, позивач не заявляв клопотання щодо залучення до участі у справі органу місцевого самоврядування для вирішення питання про надання відповідачу іншого житла.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 травня 2019 року.

Головуючий /підпис/ Н.К. Височанська

Судді: /підпис/ А.І. Владичан

/підпис/ І.Н. Лисак

З оригіналом згідно: