Справа № 737/923/18
Проваждення № 2/737/12/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року смт Куликівка

Куликівський районний суд Чернігівської області

суддяЛібстер А.С.
секретар судового засіданняЮрченко М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу№ 737/923/18
за позовомОСОБА_3
доОСОБА_4
простягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення
учасники справи та представники: позивач не з'явився
представник позивачаОСОБА_5
відповідачОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, який уточнював, посилаючись на те, що 01 січня 2018 року між ним ( орендодавцем) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 ( орендарем) був укладений договір оренди нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. В той же час між сторонами було укладено акт приймання - передачі приміщень, в якому зазначається про огляд та передачу приміщення, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 Зазначене приміщення було передано в оренду з метою розміщення Магазину- Бару для здійснення роздрібної торгівля алкогольними напоями. Згідно зі ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата розмір якої встановлюється Договором найму.

Зокрема, за умовами даного договору, викладеними в п. 3.1 та п. 3.2, сторони узгодили, що розмір місячної орендної плати за користування нежилим приміщенням становить 1500 (одна тисяча п'ятсот) гривень щомісячно, нарахування якої починається з дня підписання сторонами акту приймання - передачі приміщення.

Згідно з договором оренди від 1 січня 2018 року, орендар повинен вчасно здійснювати орендні платежі в загальній сумі 1500 ( одна тисяча п'ятсот) грн. в місяць, При цьому, як зазначено в п. 3.3 договору, відповідач взяв на себе зобов'язання самостійно здійснювати щомісячну сплату орендної плати за користування приміщенням шляхом перерахування суми встановленої договором, не пізніше 10 числа кожного місяця, однак орендар не виконав цей обов'язок, відтак орендна платаза договором не сплачувалася з 1 січня 2018 року.

Загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем з орендної плати за користування нежилим приміщенням за період з 01 січня 2018 року по 10 жовтня 2018 року становить 15 000 гривень.

Просить суд стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3, суму боргу по орендній платі, згідно з договором оренди від 01 січня 2018 року в розмірі 15 000 гривень.

Позовна заява надійшла до суду 16.10.2018. Ухвалою суду від 14.11.2019, після усунення позивачем недоліків позовної заяви та після отримання відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження.

Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що, між сторонами 01 січня 2018 року був укладений договір оренди нежитлового приміщення, розташованого в АДРЕСА_1 з метою розміщення магазину-бару для здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями. Так, дійсно, в тексті даного договору не відмічено в рік, місяць чи то квартал необхідно вносити платежі за оренду приміщення, але загально оцінюючи обставини, які склалися між сторонами, можна дійти висновку про те, що договір, дійсно, був про 1500 гривень на місяць, і він виконувався, а позиція щодо сплати зазначеної суми на рік є захисною позицією відповідача для того, щоб уникнути матеріальної відповідальності. Відповідно до пункту 3.1 зазначеного договору, орендар робить орендні платежі відповідно до прикладеного розрахунку. Відповідно до п. 4.1. договору, строк оренди - 1 рік, тобто, якщо вважати орендною платою 1500 гривень на рік, то є невідповідність до вказаних у п. 3.1. платежів. Якби така сума передбачалася на рік, то було б зазначено платіж, а не платежі у множинному числі. В п. 3.3 чітко зазначено, що оплата здійснюється щомісяця шляхом перерахування суми, встановленої договором, тобто 1500 гривень на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 10 числа кожного місяця, починаючи з 1-го місяця оренди, а саме з січня 2018 року. В договорі прямо зазначено про щомісячність платежів в розмірі 1500 гривень. Сам відповідач пояснював, що саме його дружина займалася торгівлею в кіоску. Щодо транзакцій, то позивачем було отримано в ПАТ КБ "ПриватБанк" виписку по своєму рахунку, з якої видно, що 18.04.2018 на його картковий рахунок було перераховано суму 1601,02 грн від абонента з телефонним номером НОМЕР_1 Щодо другої транзакції, то її здійснила дружина відповідача - ОСОБА_6. Це можна з'ясувати, якщо в андроїді в дадатку "Viber" ввести зазначений вище номер, то висвітиться ім'я "ОСОБА_6" та її фото. ОСОБА_6 здійснювала діяльність як фізична особа-підприємець, і, згідно відомостей з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців телефонний номер НОМЕР_2 слугує засобом зв'язку із підприємцем. Місце реєстрації де зазначено: АДРЕСА_2 Транзакцій було саме дві, остання була у квітні, і більше відповідач не заходів сплачувати орендну плату, що і слугувало підставою для звернення позивачем до суду за захистом своїх прав. Жодних інших майнових відносин між позивачем та відповідачем, членами його сім'ї, крім тих, що є предметом даного спору, ніколи не було. Таким чином, здійснення транзакції в зазначеній сумі стороною відповідача свідчить про те, що фактичне виконання договору здійснювалося із розрахунку не менше ніж 1500 грн на місяць. Враховуючи те, що відповідач сплатив позивачу 4500 гривень, вони згодні на стягнення орендної плати у меншому розмірі із частковим задоволенням позову. Той факт, що бланк договору оренди був наданий саме позивачем, він не заперечує.

Відповідач позов не визнав, в судовому засіданні по суті позову пояснив, що плата за оренду нежитлового приміщення - тимчасового кіоску, розташованого в АДРЕСА_1 де вони з дружиною здійснювали роздрібну торгівлі алкогольними напоями, договором від 01 січня 2018 року була передбачена в розмірі 1500 гривень саме на рік, в договорі чітко про це зазначено, і що на оренду плату 1500 гривень на місяць він би ніколи не погодився. 3000 гривень, які були перераховані на рахунок позивача, з яких 1600 гривень у березні та 1400 гривень у квітні, він перераховував не за орендну плату, а за використану електроенергію, що й було передбачена договором. Коли була можливість віддати гроші за електроенергію особисто, то він зустрічався з позивачем і віддавав їх йому на руки. Такі суми за електроенергію у місяць не є великими, було таке, що платіж за електроенергію за місяць досягав майже 3000 гривень, що можуть підтвердити письмові платежі, сплачені на користь РЕМ. Оскільки з позивачем співпрацювати неможливо, то оренда була припинена у вересні 2018 року, як і припинена підприємницька діяльність. Інших договорів, крім зазначеного договору оренди, з позивачем він не укладав. ОСОБА_7, дійсно, перераховував на рахунок позивача кошти в сумі 1400 гривень, які йому дала дружина для оплати електроенергії. В кінці серпня 2018 року, десь 27 чи 28 серпня, вони при свідках сплатили позивачу орендну плату в сумі 1500 гривень, позивач при цьому, схопивши гроші, пішов і нічого не сказав. Гроші особисто позивачу на руки віддавала його дружина. Вважає, що внесення орендної плати в сумі десь 120 гривень в місяць за оренду саме того нежитлового приміщення, яке він орендував у позивача, та яке розміщене у сільській місцевості, є нормальною сумою, оскільки приміщення знаходиться в непридатному для його нормального використання стані, тому його ніхто орендувати не бажає. Бланк договору оренди був наданий позивачем, тому він краще за нього мав знати його зміст.

Дослідивши надані докази, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та свідків, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Належність позивачу торгівельного приміщення (кіоску) в АДРЕСА_1 відповідачем не заперечувалась, хоча у договорі купівлі-продажу цього об'єкту, наданому позивачем, адреса та характеристики торгівельного приміщення не зазначені (а.с. 9).

З наданих позивачем реєстраційного посвідчення від 21.07.2017 та затвердженого графіку роботи від 11.09.2017 вбачається, що ОСОБА_3 дійсно здійснював у даному приміщенні роздрібну торгівлю.

Згідно з договором оренди нежитлового приміщення, яке перебуває у власності орендаря, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 01.01.2018 уклали договір про те, що орендодавець передає, а орендар приймає в оренду нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 приміщення буде використано під магазин-бар. У розділі 3 «Розрахунки», п.3.1, 3.3 вказаного договору зазначено, що орендар вчасно робить орендні платежі відповідно до прикладеного розрахунку в загальній сумі 1500 грн. в рік (у квартал, за місяць) без обліку податків (так у договорі). Орендна плата здійснюється щомісяця шляхом перерахування суми, встановленої договором з розрахункового рахунку орендаря на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніш 10 числа кожного місяця, починаючи з першого місяця оренди (а.с. ).

На підтвердження своїх доводів представник позивача також надав копію виписки з картки / рахунку ОСОБА_3 у ПРИВАТБАНКУ за період з 02.01.2018 по 10.01.2019, з якого вбачається, що платник ОСОБА_7 поповнив рахунок позивача в терміналі самообслуговування в м. Чернігові в магазині АТБ по вул. Ринкова 01.03.2018 на суму 1405 грн, 18.04.2018 року рахунок позивача у терміналі самообслуговування за тією ж адресою на суму 1608,04 грн. поповнив власник тел.. НОМЕР_1

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що з 01 січня 2018 року вона здійснювала підприємницьку діяльність з роздрібного продажу алкогольних напоїв у нежитловому приміщенні в АДРЕСА_1 Куликівського району, який орендував ОСОБА_4 у позивача, та який вони використовували як магазин-бар. Кошти, які були перераховані на рахунок позивача, це були кошти за використану електроенергію. За електроенергію рахунки приходили спочатку десь 1400 гривень, 1600 гривень, а влітку, коли почали працювати холодильники, де зберігалося морозиво та інша продукція, налічувалося 2000 гривень і більше. Домовленість з позивачем щодо орендної плати за кіоск була на суму 1500 гривень на рік. Домовленість була з позивачем про те, що, можливо, якщо справи підуть добре, то це приміщення вони в нього викуплять, за яке позивач хотів одержати 80000 гривень. З приводу того, що в договорі зазначено, що платежі за оренду вносяться щомісячно до 10 числа, вони з чоловіком з'ясовували, чому саме так написано, якщо домовленість з орендної плати, про що і записано в договорі, є 1500 гривень на рік, на що позивач відповів, що це лише формальності договору. На рахунок позивача вона перераховувала десь два чи три рази кошти за електроенергію, а інші рази віддавала на руки. За орендну плату вони заплатили позивачу 1500 гривень за рік.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що десь в кінці серпня 2018 року вона знаходилася в торговому кіоску, який розташований на АДРЕСА_1 В цей час до нього приїхав ОСОБА_3, господар кіоску. Вона чула розмову між ним та ОСОБА_6, яка була продавцем в цьому кіоску, про те, що вони більше, починаючи з вересня 2018 року, орендувати його не будуть, і що вона віддасть йому кошти цього місяця. Точніше вона сказати не може, оскільки сиділа тоді в кіоску далеко від сторін. ОСОБА_3 забрав кошти і пішов. Скільки саме грошей йому дала ОСОБА_6, не знає.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що десь в кінці серпня 2018 року він прийшов за продуктами харчування в торговий кіоск, який розташований на АДРЕСА_1 В цей час до нього приїхав ОСОБА_3, власник кіоску. Він чув розмову між ним та ОСОБА_6, яка була продавцем в цьому кіоску про те, що вони більше, починаючи з вересня 2018 року, орендувати приміщення не будуть, і вона віддала йому гроші. Скільки грошей і за що, він не знає. Господар кіоску забрав кошти і пішов.

ОСОБА_7, будучи допитаний в судовому засіданні в якості свідка, показав, що на початку березня 2018 року раніше знайома ОСОБА_6 попросила його перерахувати кошти на рахунок позивача в сумі 1400 гривень, можливо це була орендна плату, але за що саме, він не знає.

Не заперечуючи факт укладення зазначеного договору, відповідач оспорює розмір орендної плати, яка у п.3.1 сумі прописана наступним чином «1500 грн. в рік (у квартал, за місяць)». Наведена умова договору є нечіткою і дійсно допускає неоднозначне тлумачення.

Очевидна невизначеність умови, як правило, є результатом помилок (описок, неточностей, помилок, упущень тощо) у тексті договору або наслідком поспішних чи неретельно сформульованих волевиявлень.

Суд, тлумачачи договір під час вирішення спору, виходить із запропонованих сторонами понять спірної умови і, ґрунтуючись на принципі диспозитивності цивільного процесу, може відступити від них лише в силу імперативних приписів закону.

Так, ст. 231 ЦК України встановлюється презумпція буквального розуміння значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, які мають бути витлумачені судом. І лише в разі неможливості встановлення справжньої волі особи до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 4 ст. 213 ЦК України).

Чинна редакція абзацу другого ст. 213 ЦК України, передбачає, що: «якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін».

За змістом п.12 постанови Пленуму ВС від 6.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» увагу судів звернули на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину

або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Змагальна форма цивільного процесу (ст. 12 ЦПК України) визначає покладання тягаря доказування на самі сторони і зняття із суду обов'язку по збиранню доказів. Суд у цьому випадку тільки дає оцінку доказам. Судочинство має характер спору, змагання сторін перед судом полягає у доведенні обставин, взятих за підставу їхніх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з наступного:

При дослідженні вжитих слів і понять у п. 3.1 договору «орендар вчасно робить орендні платежі відповідно до прикладеного розрахунку в загальній сумі 1500 грн. в рік (у квартал, за місяць)», суд дійшов висновку, що слово «рік» стоїть безпосередньо за сумою, а слова «у квартал, за місяць» взяті в дужки як альтернативні, і жодне з цих слів не підкреслене і не виділене іншим чином. Відповідно до п. 3.1 договору «орендар вчасно робить орендні платежі відповідно до прикладеного розрахунку в загальній сумі 1500 грн.», слово «загальна» означає «у повному обсязі, у повній кількості, в цілому, весь» (Академічний тлумачний словник 1970-1980 ) .

Умова договору про проведення оплати щомісяця шляхом перерахування суми, встановленої договором з розрахункового рахунку орендаря на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніш 10 числа кожного місяця сторонами ніколи не виконувалась, поповнення рахунку позивача готівковими коштами особами, які не є сторонами чи учасниками договору, двічі протягом року, у сумах, що не співпадають з заявленим розміром орендної плати 1500 грн на місяць, не свідчать про визнання та виконання відповідачем умови договору про сплату орендної плати у розмірі 1500 грн на місяць.

Показання допитаних в суді свідків оцінюються судом як достовірні, та такі, що узгоджуються з письмовими доказами у справі, однак, вони не спростовують висновків суду та не є підставою для визначення умов договору.

Таким чином, позивач не надав належних доказів суми позову в частині стягнення орендної плати, які б поза розумним сумнівом підвереджували волевиявлення сторін на встановлення орендної плати у розмірі 1500 грн на місяць за оренду нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 яке мало використовуватись як магазин-бар.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 19, 81, 141, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду через Куликівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 18.02.2019.

Суддя А.С. Лібстер