ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2507/19 Справа № 206/2674/18 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА
05 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого судді Куценко Т.Р.
суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
при секретарі Синенко Є.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
Перший Український Міжнародний банк,
на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 серпня 2018 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Перший український міжнародний банк до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління-служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради про виселення без надання іншого житлового приміщення,-
в с т а н о в и л а:
У травні 2018 року ПАТ ПУМБ звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління-служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради про виселення без надання іншого житлового приміщення /а.с. 1-3/.
Позов обґрунтовано тим, що між банком та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 5833621 від 07.11.2007 року. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. У звязку з невиконанням відповідачем зобовязань за кредитним договором, банк реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність предмета іпотеки. Банк безпосередньо повідомив іпотекодавця рекомендованим листом про реєстрацію за ним права власності та про необхідність звільнення предмета іпотеки. Однак, вимога банком виконана не була та до тепер відповідачі залишаються проживати та бути зареєстрованими в ІНФОРМАЦІЯ_1.
Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено /а.с. 85-88/.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі /а.с. 93-96/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що фактичне проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_2, яка є власністю Банку позбавляє останнього повноцінно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном.

Своїм правом на подачу відзиву відповідачі не скористались.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між Закритим акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5833621 від 07.11.2007 року, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 45093,00 дол. США строком до 07.11.2022 року, зі сплатою 12,90% річних, з цільовим призначенням використання коштів на розсуд позичальника.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідачем ОСОБА_1 було передано в іпотеку позивачу квартиру, загальною площею: 55,2 кв. м., житловою площею: 39,6 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Карагандинська, 1/2, про що був укладений договір іпотеки від 07.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 1487.

Відповідно до п.1.2.2 Договору іпотеки право власності на предмет іпотеки зареєстровано за ОСОБА_1 (іпотекодавцем) на підставі свідоцтва про право власності від 11.04.2005 року.

У звязку з наявністю заборгованості за кредитом, банком було прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, яке міститься у п. 4.7.1. Договору іпотеки.

Державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Дніпропетровської області 07 грудня 2017 року було зареєстровано право власності на квартиру № 2 за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Карагандинська, будинок № 1 за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк».

Згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 106931876 від 11.12.2017 ПАТ «ПУМБ» є власником квартири АДРЕСА_3.

У спірній квартирі зареєстровані відповідачі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що квартира, яка є предметом іпотеки була придбана не за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором від 07 листопада 2007 року, оскільки право власності на неї було набуто ОСОБА_1 у 2005 році, про що зазначено у п. 1.2.2. Договору іпотеки.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком.

За змістом ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку".

Згідно із ч. 3 ст.33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку". Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої ст. 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст.109 ЖК Української РСР).

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені Верховним Судом України в постановах від 3 лютого 2016 року справа № 6-1449 цс15, від 10.02.2016 року справа № 6-2830цс15, від 07.10 2015 року справа № 6-1468цс15, від 21.12.2016 року справа № 591/3480/15-ц.

З огляду на те, що право власності на квартиру № 2 за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, Карагандинська, будинок № 1 ОСОБА_1 набув на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 квітня 2005 року, про що зазначено у п. 1.2.2. Договору іпотеки, доказів того, що відповідачі мають інше житло, матеріали справи не містять, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ПАТ «ПУМБ» про виселення.

Згідно ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 79 ЦПК України, встановлено, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, не передбачено обовязку витребування доказів, тому позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню, у звязку з недоведеністю, а рішення суду першої інстанцій підлягає скасуванню, з постановою нового про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, що визначені вище.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Перший український міжнародний банк залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_5