Постанова

Іменем України

04 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 2-729/2008

провадження № 61-48241св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Вершацька сільська рада,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Вінніченка Б. Б., Новікова О. М., від 07 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2008 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Вершацької сільської ради, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права власності на земельну ділянку.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 29 вересня 2008 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 2,90 га, розташовану в межах Вершацької сільської ради Чигиринського району Черкаської області, яка належала ОСОБА_7, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, у порядку спадкування за заповітом.

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, 02 листопада 2018 року ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу і просила поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що вона в судові засідання не викликалась, участі у розгляді справи не брала, про існування цієї справи та ухваленого у ній судового рішення стало відомо лише у вересні 2018 року, а повний текст оскаржуваного рішення отримала 04 жовтня 2018 року.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 07 листопада 2018 року у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 29 вересня 2008 року відмовлено. У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на вказане рішення районного суду відмовлено з підстав, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України.

У грудні 2018 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу апеляційного суду, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що вона не була повідомлена про відкриття провадження у справі, не отримувала копії позовної заяви та судових повісток про дату і час розгляду справи, тому висновок апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі є помилковим, що позбавляє заявника права на захист порушених прав, свобод та інтересів.

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13).

Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими непереборними обставинами.

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення (пункт 52 рішення).

За цих підстав Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 цього ж рішення).

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99) та у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03).

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Визнаючи такими, що не є поважними, причини пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_6 була обізнана про існування цієї цивільної справи, оскільки в судове засідання 29 вересня 2008 року не з'явилась, надіславши до суду заяву з проханням проводити судове засідання без її участі.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6, апеляційний суд, враховуючи вказані вище норми процесуального права, виходив із того, що апеляційна скарга на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 29 вересня 2008 року подана заявником 02 листопада 2018 року, тобто після спливу більше десяти років з моменту проголошення судового рішення. Заявник була обізнана про стан відомого їм судового провадження, належним чином повідомлена про розгляд справи, оскільки 29 вересня 2008 року надіслала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, доказів пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили не надала, а тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352ск18).

З огляду на це безпідставними є доводи ОСОБА_6 про те, що суд апеляційної інстанції помилково відмовив їй у відкритті апеляційного провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта