Справа № 159/483/17 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/340/19 Категорія: 18 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Данилюк В.А., Здрилюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання односторонніх правочинів недійсними за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання односторонніх правочинів недійсними.

Позов обґрунтовує тим, що при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, на запит суду приватним нотаріусом надіслана копія спадкової справи № 5/2016 щодо майна померлої 23 грудня 2015 року ОСОБА_4

Таким чином позивачу стало відомо про вчинення односторонніх правочинів відповідачем ОСОБА_2, а саме: подання 22 лютого 2016 року приватному нотаріусу ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті 23 грудня 2015 року матері ОСОБА_4, заяви від 27 квітня 2016 року приватному нотаріусу ОСОБА_3 про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_4

В заяві від 27 квітня 2016 року ОСОБА_2 зазначено, що 22 лютого 2016 року ним була подана заява про прийняття спадщини за заповітом після смерті 23 грудня 2015 року матері ОСОБА_4 і згідно зі ст. ст. 1245 ЦК України, він приймає спадщину і за законом також. ОСОБА_2 стверджує, що володіє українською мовою і це дає йому можливість прочитати зміст документів та правильно зрозуміти сутність. Зміст заяви йому зрозуміла і відповідає його волі. Обидві заяв посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_3

В матеріалах спадкової справи є подана ОСОБА_2 копія довідки, міжрайонної психо - неврологічного МСЕК, у якій зазначено, що ОСОБА_2 є інвалідом І групи з дитинства, непрацездатний, потребує сторонньої допомоги. У витязі з акту огляду МСЕК від 14 лютого 1997 року, зазначено наступний діагноз ОСОБА_2: наслідки перенесеного менінгіту з значним інтелектуально - мнестичним зниженням, тобто цей діагноз на думку позивача виключає здатність відповідача вчиняти такі правочини, які є предметом спору.

Просить визнати недійсними односторонні правочини, вчинені ОСОБА_2 22 лютого 2016 року подання приватному нотаріусу ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті 23 грудня 2015 року матері ОСОБА_4 та подання 27 квітня 2016 року заяви про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_4

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2019 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання учасники справи та їх представники, які були належним чином повідомлені не з'явилися. Беручи до уваги вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін та їх представників.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть участь у справі їх представників та вимоги ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_2 в період вчинення ним односторонніх правочинів 22.02.2016 року та 27.04.2016 року - подання заяви приватному нотаріусу про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Статтями 1217, 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1233, 1234 ЦК України, заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, померла 23 грудня 2015 року, що підтверджено свідоцтвом про її смерть від 29.12.2015 року серії І-ЕГ №179932 (а.с.6,50).

Сторони по справі є дітьми ОСОБА_4, а відповідно - спадкоємцями першої черги після її смерті.

За змістом заповіту серії ВКК №079577 від 04 квітня 2008 року, ОСОБА_4, будучи попередньо ознайомлена з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог діючого законодавства України, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, діючи вільно, на власний розсуд, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що цілий житловий будинок №96-Д по вул. Грушевського в місті Ковелі та земельну ділянку за тією ж адресою вона заповідає ОСОБА_2

Згідно з витягу № 42961412 від 16.12.2016 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було проведено реєстрацію спадкової справи №58581492 у Спадковому реєстрі, заведеної після смерті ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, прийняття спадщини є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Відповідно до положень підпункту 1.2. пункту 1, підпунктів 2.2, 2.3 пункту 2, підпункту 3.1. пункту 3 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), при зверненні спадкоємця у зв'язку з відкриттям спадщини нотаріус з'ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту. Згідно пункту 5.2 Порядку якщо для оформлення спадщини надано кілька заповітів спадкодавця, нотаріус повинен надати їм правову оцінку, керуючись положеннями статті 1254 ЦК України.

Обоє спадкоємців першої черги позивач та відповідач у справі подали до нотаріальної контори у встановленому законом порядку та строки заяви про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_4

Відповідно до Глави 10 Порядку заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка. Ця відмітка скріплюється підписом нотаріуса. Не допускається приймати заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї або заяви про їх відкликання, складені від імені спадкоємців їх представниками, що діють на підставі довіреностей. Приймаючи від спадкоємців заяву про прийняття спадщини або про відмову від її прийняття, нотаріус зобовязаний розяснити спадкоємцям їх право на відкликання такої заяви протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України. Заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження.

Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та розяснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту розяснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою (п.п.1, 2 Глави 4 Порядку).

22.02.2016 року відповідач ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_3 заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_4 за заповітом (заява від 22.02.2016 року, 12 год. 40 хв., № 12).

27.04.2016 року відповідач ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_3 ще одну заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_4 за законом (заява від 27.04.2016 року, 11 год. 32 хв., № 47).

З тексту заяв вбачається, що вони посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_3, яка в свою чергу особу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 встановила по паспорту АЮ283191, виданому Ковельським РВ УДМС України у Волинській області 28 січня 2016 року, справжність підпису нотаріусом перевірено, дієздатність ОСОБА_2 також встановлено, оскільки відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії в матеріалах справи відсутні.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 вказує на наявність у відповідача таких розладів здоров'я, які виключають його здатність вчиняти оскаржувані правочини та розуміти їх сутність.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 в силу вимог ст. 36, 39 ЦК України не визнано недієздатним або обмежено дієздатним, жодних судових рішень щодо обмеження цивільної дієздатності чи визнання його недієздатним позивачем не надано.

Заява про прийняття спадщини, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п'ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів наявних у справі.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами для встановлення того, чи була здатна особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З метою всебічного зясування всіх обставин справи, судом першої інстанції було постановлено ухвалу від 05 липня 2017 року про призначення в даній цивільній справі судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_2.

З висновку судово-психіатричного експерта № 98 від 12.04.2018 року вбачається, що в період вчинення односторонніх правочинів 22.02.2016 року та 27.04.2016 року ОСОБА_2 виявляв, як виявляє і в даний час, ознаки психічного розладу у формі легкої розумової відсталості (внаслідок раннього менінгоенцефаліту) з помірним мовним недорозвитком без поведінкових порушень За своїм психічним станом в період вчинення односторонніх правочинів 22.02.2016 року та 27.04.2016 року ОСОБА_2 міг і на даний час може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Наявний у ОСОБА_2 на даний час психічний розгляд не повністю відповідає діагнозам, зазначеним у досліджених медичних картах. За своїм психічним станом на даний час ОСОБА_2 не потребує постійного стороннього догляду.

Даний висновок позивачем не спростований.

Допитаний в суді першої інстанції експерт пояснив, що ОСОБА_2 має легку розумову відсталість, тобто, розуміє та усвідомлює на побутовому рівні, але має зниження здатності до абстрактно-логічного мислення, знижений обєм памяті та стійкість уваги, однак це перешкоджає йому навчатись, осягати освітні програми, здобувати професію тощо.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позов про визнання недійсними односторонніх правочинів було заявлено з підстав визначених ст. 215 ЦК України.

Однак, позивачем не подано жодних доказів на підтвердження доказів того, що дані односторонні правочині заяви були вчинені з недодержанням вимог передбачених ст. 203 ЦК України.

Наявними в матеріалах справи доказами стверджується, що відповідач у повсякденному житті сам себе обслуговує, користується мобільним телефоном, займається домашнім господарством,здійснює торгівлю на ринку та інше.

В сукупності в висновком експерта та встановленими судом обставинами щодо способу життя ОСОБА_2, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено обставин щодо неможливості розуміти значення своїх дій ОСОБА_2 станом на день подання заяв про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З врахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що оспорювані заяви були вільним волевиявленням ОСОБА_2 щодо прийняття спадщини та посвідчені нотаріусом з дотриманням вимог наведених вище норм цивільного законодавства, відтак у суду немає жодних підстав для визнання їх недійсними.

Суд першої інстанції повно та всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, правильно визначив характер існуючих між сторонами спірних правовідносин та дійшов обґрунтовано висновку про безпідставність заявленого ОСОБА_1 позову, у звязку з чим правомірно відмовив у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

У разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст.268 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: