Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 752/8150/16-ц

провадження № 61-42195св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1,

заявник - ОСОБА_2,

заінтересована особа - ОСОБА_3,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року у складі судді Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з клопотанням, заінтересована особа - ОСОБА_3, про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Клопотання мотивоване тим, що рішенням Суду з сімейних справ міста Престона Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії від 13 грудня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а 09 та 10 листопада 2014 року суд ухвалив рішення про поділ майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішення суду про розлучення та поділ майна набрало законної сили

26 листопада 2014 року, про що Суд з сімейних справ міста Престона Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії видав постанову про задоволення додаткових вимог, з якого вбачається, що його рішення безумовно і остаточно набуло чинності. У частині поділу майна, яке перебуває в Україні, а також майнових прав та обов'язків, Суд з сімейних справ міста Престона Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії ухвалив, що ОСОБА_3 передає ОСОБА_2 належну йому нерухомість та майнові права, які випливають з об'єкту, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, або з документів щодо цього майна і/або будь-якого судового провадження, що пов'язані з вказаним об'єктом. Цим же рішенням визначено, що стосовно власності за адресою: АДРЕСА_1, усі спори повинні здійснюватись тепер ОСОБА_2 від її власного імені і за її рахунок. Вказана власність або майнові права, якщо такі існують, передаються ОСОБА_2

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня

2013 року (справа № 2-20/12, провадження № 2/752/5/13) визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2003 року. Стороною у справі, зокрема, був ОСОБА_3

Також зазначила, що 03 листопада 2015 року Апеляційним судом міста Києва в цій справі ухвалено нове рішення. Справа перебуває у провадженні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Таким чином, для захисту прав та законних інтересів ОСОБА_2 як правонаступника у правовідносинах, що пов'язані з об'єктом на АДРЕСА_1 та реалізації її права на участь у зазначеній цивільній справі як сторони, виникає необхідність надання рішенню Суду з сімейних справ міста Престона Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії про розлучення та поділ майна, правового значення рішення українського суду без застосування механізму його примусового виконання.

Враховуючи, що між Україною та Сполученим Королівством Великобританії та Північної Ірландії немає укладених міжнародних договорів, які б регулювали питання визнання іноземних судових рішень, ОСОБА_2 просила суд визнати на території України рішення від 13 грудня 2013 року та постанову від 09 та 10 листопада 2014 року у справі PR12D00876 Суду з сімейних справ міста Престона Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії про розірвання шлюбу та поділ майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із застосуванням принципу взаємності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року (у складі судді Хоменко О. Л.) клопотання ОСОБА_2 задоволено.

Визнано на території України рішення від 13 грудня 2013 року та постанову від 09 та 10 листопада 2014 року Суду з сімейних справ міста Престона Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії у справі PR12D00876 про розірвання шлюбу та поділ майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що частиною 2 статті 11 Закону України «Про міжнародне приватне право» закріплена презумпція існування взаємності за умови недоведеності іншого. Заявник як приклад підтвердження існування принципу взаємності між Україною та Сполученим Королівством стосовно визнання рішень іноземних судів надав копію ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2013 року (справа № 2610/26776/2012, провадження № 2-к/761/3/2013), в якій зазначається, що на території Сполученого Королівства була визнана та приведена до виконання постанова Вищого господарського суду України

від 29 червня 2006 року (справа № 14/142-14/615) за позовом компанії Мерчант Інтернешнл Компані ЛТД до Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та Відкритим акціонерним товариством «Северстудстрой». Отже, між Україною та Сполученим Королівством існує взаємність щодо визнання іноземних судових рішень, тому є підстави для задоволення клопотання.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, громадянин Греції ОСОБА_1, в інтересах якого діють представники ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскаржив її в апеляційному порядку. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, заявник зазначив, що оскаржувана ухвала є актом втручання у права та обов'язки цивільного характеру ОСОБА_1 щодо будинку АДРЕСА_1, ефективний захист яких неможливо здійснити інакше як через апеляційне оскарження вище вказаної ухвали.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року у прийнятті апеляційної скарги громадянина Греції ОСОБА_1, в інтересах якого діють представники ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року відмовлено на підставі статті 352 ЦПК України.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що на підставі рішення Суду з сімейних справ міста Престонра Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії від 13 грудня 2013 року ОСОБА_2 надано право замість ОСОБА_3 приймати участь у судових справах, які існують з приводу будинку АДРЕСА_1, і ОСОБА_3 зобов'язаний передати ОСОБА_2 всі наявні у нього документи з приводу вказаного будинку.Отже, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року не визнавалося право власності за

ОСОБА_2 на вказаний будинок, тому і не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси або обов'язки ОСОБА_1 на вказаний будинок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року порушує права та законні інтереси громадянина Греції ОСОБА_1, оскільки рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року (справа № 2-20/12, провадження № 2/752/5/13) визнано право власності на будинок АДРЕСА_1, тобто оскаржувана ухвала зачіпає як права, так і інтереси ОСОБА_1 та є актом втручання у право мирного володіння власністю останнього, яке передбачено положеннями статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до суду з клопотанням, заінтересована особа - ОСОБА_3, про визнання рішення Суду з сімейних справ міста Престона Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії від 13 грудня 2013 року, що не підлягає примусовому виконанню.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року клопотання ОСОБА_2 задоволено.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, у червні 2018 року громадянин Греції ОСОБА_1, в інтересах якого діють представники ОСОБА_5 та ОСОБА_6, який не брав участі у справі, оскаржив її в апеляційному порядку, посилаючись на те, що судом вирішено питання про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, який на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року належить скаржнику на праві власності, тому судом вирішено питання про право особи, яка не брала участі у справі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги, апеляційний суд виходив з того, що, оскільки іноземним судовим рішенням не визнавалося право власності за ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1, а відтак і Голосіївським районним судом міста Києва не визнавалося таке судове рішення, тому і не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси ОСОБА_1 на вказаний будинок. Крім того, апеляційний суд зазначив, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що державний реєстратор на підставі оскаржуваної ухвали суду зареєстрував за ОСОБА_2 право власності на спірний будинок є необґрунтованими, оскільки правомірність дій державного реєстратора не є предметом перевірки в даній справі.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали суду першої інстанції) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналогічна норма міститься у частині першій статті 352 ЦПК України

(у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою), відповідно до якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 пояснив, що будинок АДРЕСА_1 належав громадянину Греції ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 вересня

2002 року.

Крім того, ОСОБА_1. в апеляційній скарзі вказував, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року (справа № 2-20/12) у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1. про розірвання договору купівлі-продажу відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 вересня 2002 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, визнання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 задоволено. Визнано недійсними абзац 4 пункту 5, пункти 6, 8 договору купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_1 від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок

АДРЕСА_1 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами: сарай (2 поверхи) під літерою «Б», басейн під літерою «В» та іншими спорудами згідно з договором купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г., з моменту укладання цього договору, з усіма поліпшеннями (перебудовами, прибудовами, надбудовами), разом загальною площею 1 385 кв. м. Визнано недійсним пункт 8.2 договору позики від 21 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 Визнано недійсним договір оренди від 01 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 Зобов'язано ОСОБА_8 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності будинком АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про визнання права власності відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_12 до

ОСОБА_3 про визнання недійним договору позики від 21 жовтня

2003 року відмовлено.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва

від 14 серпня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права власності задоволено. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ОСОБА_3 про визнання правочину частково недійсним задоволено. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди від 01 грудня 2006 року задоволено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г., з моменту його укладення. В іншій частині рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього ж суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2016 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 серпня 2013 в частині, що не скасована апеляційний судом, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2013 року залишено без змін.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Апеляційний суд наведеного не врахував та не взяв до уваги, що судове провадження, результатом якого є постановлення ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року, є справою щодо прав та обов'язків цивільного характеру ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1, або «його справою» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частин першої, п'ятої статті 4 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою). Відтак, оскаржувана ухвала апеляційного суду є актом втручання у права та обов'язки цивільного характеру ОСОБА_1 щодо вказаного будинку, ефективний захист яких неможливо здійснити інакше як через апеляційне оскарження вище вказаної ухвали.

Разом з тим, ОСОБА_1 не був залучений до участі у справі про розлучення і поділ майна у місті Престон (Великобританія), оскільки цей процес проводився виключно за участю подружжя ОСОБА_3; після розлучення ОСОБА_2 взяла прізвище ОСОБА_2. Відповідно, ОСОБА_1 не було залучено до участі у справі з розгляду клопотання

ОСОБА_2. щодо визнання в Україні рішення Суду з сімейних справ міста Престона Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії, оскільки відповідно до постанови суду ОСОБА_1 не є боржником і не міг визнаватися заінтересованою особою, попри те, що Голосіївському районному суду міста Києва на момент винесення оскаржуваної ухвали було достеменно відомо, що відносно будинку АДРЕСА_1 існує судовий спір у іншій цивільній справі, зокрема, і за участю ОСОБА_1, та подружжя ОСОБА_2.

Отже, вищевикладене вказує на наявність інтересу ОСОБА_1 у зазначеній справі як особи, прав якої стосується оскаржувана ухвала суду як така, що стала юридичною підставою виникнення права власності у

ОСОБА_2. та припинення права власності

ОСОБА_1 на будинок, який належить йому на підставі рішення українського суду, що набуло статусу остаточного та обов'язкового до виконання, що підлягало перевірці судом.

Отже, висновок апеляційного суду про відсутність у ОСОБА_1 права на оскарження ухвали суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов'язки, є передчасним, в зв'язку з чим апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1

Не дослідивши обставини справи та докази, неможливо встановити суть спору та вирішити питання щодо кола осіб, права яких зачіпаються. Отже, відмова апеляційним судом у прийнятті апеляційної скарги

ОСОБА_1. не є аргументованою без з'ясування вищезазначених обставин.

Частиною четвертою статті 406 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За викладених обставин ухвала Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року не може вважатись законною і обґрунтованою, тому підлягає скасуванню з переданням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська