ПОСТАНОВА
Іменем України

24 квітня 2019 року м. Кропивницький

справа № 388/1798/18

провадження № 22-ц/4809/832/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Мурашка С.І.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Приватне акціонерне товариство «Кіровоградобленерго»,
третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 04 березня 2019 року ухваленого під головуванням судді Степанова С.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства (далі ТОВ) «Кіровоградобленерго» в особі Долинського РЕМ ПАТ «Кіровоградобленерго», в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) від 18.11.2018 № 1847-К ПАТ «Кіровоградобленерго» про припинення з ним трудового договору (контракту) за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, поновити його на посаді водія автотранспортних засобів 2 гр. в/п 4,0т ПАТ «Кіровоградобленерго» з 29 жовтня 2018 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5000 грн моральної шкоди.
Позивач зазначав, що перебував у трудових відносинах з ПАТ «Кіровоградобленерго», так як працював на посаді водія автотранспортних засобів 2 гр в/п 4,0 т.
24 жовтня 2018 року між ним та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу, строком на три роки.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.10.2018 № 114-рс його було призначено на посаду водія-заряджаючого 2 обслуги першого реактивного артилерійського взводу 1 реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи (ВОС 837037/105).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.10.2018 № 239 його було зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, і він приступив до виконання службових обов`язків..
Не дивлячись на те, що він проходив службу у Збройних силах України, відповідач виніс наказ від 08.11.2018 № 1847-К про припинення трудового договору (контракту) у зв`язку зі звільненням з 29.10.2018. ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом.
В березні 2019 року позивач уточнив позовні вимоги і просив суд сягнути з ПАТ «Кіровоградобленерго» на його користь 5000,00 грн моральної шкоди та судові витрати.
В обґрунтування зазначив, що наказом № 2046-К від 26.12.2018 ПАТ «Кіровоградобленерго» скасовано наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » від 08.11.2018 № 1847-К та поновлено з 30 жовтня 2018 року на посаді водія автотранспортних засобів 2 групи в/п 4т Долинського РЕМ. Зазначив, що відповідачем було розраховано та виплачено йому компенсацію середнього заробітку, тому в цій частині вимог відсутній предмет позову.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 04 березня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Кіровоградобленерго» в особі Долинського РЕМ ПАТ «Кіровоградобленерго» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень, а також судовий збір у розмірі 704,80 грн.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ПАТ «Кіровоградобленерго» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати і закрити провадження у справі.
Зокрема відповідач зазначає, що районний суд у відповідності до ч.2 ст. 200, ст. 255 ЦПК України, повинен був постановити ухвалу про закриття провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки оскаржуваний наказ було скасовано роботодавцем самостійно, середній заробіток нарахований та виплачений.

Відповідач вважає, що розмір моральної шкоди визначений в рішенні суду у сумі 5000 грн є неспівмірним, безпідставним та необґрунтованим, оскільки позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинного зв?язку між наслідками, які настали для позивача у вигляді моральних страждань з неправомірними діями товариства, враховуючи те, що наказ про звільнення з роботи ОСОБА_1 діяв лише 47 робочих днів, під час яких останній проходив службу за контрактом.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає, що судом правильно було встановлено, що з вини ПАТ «Кіровоградобленерго» порушене право позивача на збереження за ним робочого місця, оскільки наказ про звільнення було скасовано відповідачем, лише після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом. Зазначає, що розмір моральної шкоди не є надмірним, оскільки є меншим ніж середньомісячний заробіток позивача.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
ОСОБА_1 працював на посаді водія автотранспортних засобів 2 гр в/п 4,0 т. ПАТ «Кіровоградобленерго».
24 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу, строком на три роки (а.с.8).
Наказом відповідача від 08.11.2018 № 1847-К припинено трудовий договір (контракт) у зв`язку зі звільненням з 29.10.2018 ОСОБА_1 на підставі п. З ч. 1 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом (а.с.11).
Наказом товариства від 26.12.2018 № 2046-К скасовано наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » від 08.11.2018 № 1847-К та поновлено позивача з 30 жовтня 2018 року на посаді водія автотранспортних засобів 2 групи в/п 4т Долинського РЕМ (а.с.34)
Бухгалтерією товариства розраховано та виплачено позивачу компенсацію середнього заробітку з 30 жовтня 2018р. по 26 грудня 2018 року.

Суд зазначив, що з вини відповідача порушене гарантоване Конституцією України право позивача на збереження за ним робочого місця, що призвело до душевних страждань у зв`язку з чим визначив розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «;Про альтернативну (невійськову) службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Таким чином, на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору, а томо ОСОБА_1 було незаконно звільнено з роботи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Відтак, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Отже, доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що, оскільки позивача було добровільно поновлено на роботі роботодавцем, то відсутній предмет спору у зв`язку з чим провадження у справі має бути закритим не ґрунтується на законі та обставинах справи.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, оскільки визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд не прийняв до уваги обставини, які мають істотне значення для вирішення справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що судом не було ураховано, що позивача було добровільно поновлено на роботі відповідачем, період часу порушення трудового права не був тривалим, позивач фактично не був відсторонений від виконання своїх трудових обов`язків, оскільки на час звільнення перебував на військовій службі.

Виходячи із наведеного колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди до 2000 грн.
Про судові витрати
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, сплачений судовий збір підлягає стягненню: пропорційно задоволених позовних вимог 40 % - за подання позову з відповідача на користь позивача в розмірі 281,92 грн, за подання апеляційної скарги з відповідача на користь позивача у розмірі 634,32 грн.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в частині вирішення вимоги про стягнення моральної шкоди та судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 04 березня 2019 року змінити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» на користь ОСОБА_1 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди та 281,92 грн компенсації судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» компенсацію судового збору в розмірі 634,32 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді С.М. Єгорова

С.І. Мурашко