Провадження № 22-ц/801/632/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 рокуСправа № 127/27538/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року, ухвалене у складі судді Борисюк І. Е., дата складання повного тексту 21 січня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, звернулася у суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов обгрунтовано тим, що позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1. За вказаною адресою він не проживав та не був прописаний.

Натомість, у належній йому квартирі були прописані та проживали його син - ОСОБА_7, дружина його сина - ОСОБА_5 та їх малолітній син - ОСОБА_6. 23 вересня 2016 року шлюб між сином позивача та ОСОБА_5 було розірвано за рішенням суду у справі № 127/11270/16-ц. У червні 2017 року ОСОБА_5 та онук позивача забрали усі речі та виїхали з квартири позивача.

Також зазначає, що з моменту виїзду по теперішній час вони постійно проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_2, що належить рідній сестрі відповідача на праві приватної власності відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Таким чином відповідач разом з сином не проживають у квартирі позивача більше року. Добровільно знятись з реєстрації разом з сином ОСОБА_5 не бажає, неодноразові прохання позивача щодо цього нею проігноровані. Разом з тим син позивача ОСОБА_7 у жовтні 2018 року добровільно знявся з реєстрації місця проживання за вказаною вище адресою та як батько малолітнього ОСОБА_6 не заперечує проти зняття з реєстрації місця проживання свого сина, так як останній фактично мешкає з відповідачем. Подальша формальна реєстрація відповідача разом з малолітнім сином в квартирі позивача є порушенням його прав як власника, а тому такі перешкоди мають бути усунуті.

Виходячи з наведеного, позивач просив визнати ОСОБА_5 та її малолітнього сина ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року позов задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_4 в користуванні його власністю - квартирою АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування даним жилим приміщенням. В задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 352,40 гривень. Судовий збір в сумі 352, 40 гривень залишено за ОСОБА_4.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач спільно з власником спірного житлового приміщення спільним побутом не була пов'язана, а після розірвання шлюбу з сином позивача вибула із зазначеної квартири і з 2017 року проживає в квартирі, що належить на праві власності її сестрі. За таких обставин право відповідачки на користування чужим майном (спірною житловою квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Суд також зазначив, що малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4,подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідачі більше року не проживають у квартирі за місцем їх реєстрації, а позивач, який є власником квартири не має змоги користуватися усіма правами, якими наділений власник житлового приміщення, розпорядитися нею, сплачує комунальні послуги на всіх зареєстрованих осіб. Син позивача добровільно знявся з місця реєстрації у квартирі позивача 28 жовтня 2018 року. Реєстрація місця проживання малолітньої дитини суттєво погіршує становище власника, оскільки позивач не може отримати субсидію, не може відчужити квартиру,

Відзиви на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання учасники справи не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

За змістом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_4 з 08 квітня 2011 року /а. с. 20/.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 розірвано. Рішення набрало законної сили 04 жовтня 2016 року /а. с. 22/.

Згідно з свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 23 квітня 2010 року, батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, записані ОСОБА_7 та ОСОБА_5 /а. с. 54/.

Згідно з актом № 300818 від 30 серпня 2018 року, складеним комісією МКП «ЖЕК №15», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають з червня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 /а. с. 24/.

Відповідно до довідки № 5475 від 03 вересня 2018 року, виданої МКП «ЖЕК №15», за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані і проживають: ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 /а. с. 21/.

Згідно з висновком Служби у справах дітей Вінницької міської ради від 08 січня 2019 року, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним визнання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 /а. с. 62/.

Згідно із медичним висновком та посвідченням, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом з дитинства /а. с. 52-53/.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач спільно з власником спірного житлового приміщення спільним побутом не була пов'язана, а після розірвання шлюбу з сином позивача вибула із зазначеної квартири і з 2017 року проживає в квартирі, що належить на праві власності її сестрі. За таких обставин право відповідачки на користування чужим майном (спірною житловою квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Суд також зазначив, що малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, враховуючи правові підстави позову, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі апеляційної скарги відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України, оскільки місцевим судом при ухваленні рішення допущено неправильне застосування норм матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що син позивача добровільно знявся з реєстрації місця проживання за квартирою позивача з 28 жовтня 2018 року.

Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до довідки № 5475 від 03 вересня 2018 року, виданої МКП «ЖЕК №15», за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані і проживають: ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 /а. с. 21/.

Надана позивачем копія акту № 300818 від 30 серпня 2018 року, складеного комісією того ж МКП «ЖЕК №15», відповідно до якого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають з червня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1, колегія суддів вважає неналежним доказом, оскільки він складений для бухгалтера ЖЕК - 15, зі слів сторонніх осіб, тоді як зміст акту має відображати зафіксований факт встановлений самими особами, що його складали. Мають бути декілька актів, які б свідчили, що протягом одного року не проживають відповідачі у квартирі позивача без поважних причин.

Зазначений акт суперечить також довідці № 5475 від 03 вересня 2018 року, в якій чітко зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані і проживають: ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Крім цього, із відзиву на позовну заяву видно, що відповідач ОСОБА_8 перейшла тимчасово проживати до своєї сестри лише у 2018 році, через те, що сімейні відносини між нею та ОСОБА_7 не склалися.

Отже враховуючи, що з дня зняття з реєстрації сина позивача (батька малолітнього ОСОБА_6) з квартири (28 жовтня 2018 року) та подання позову у суд ( 30 жовтня 2018 року) пройшло лише 2 дні, тобто відсутнє не проживання кожного з батьків малолітнього без поважних причин понад один рік у квартирі позивача, а також відсутні належні докази не проживання обох відповідачів у квартирі позивача більше року, колегія суддів приходить висновку, що підстав для визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою немає.

Місцевим судом вірно враховано те, що малолітній ОСОБА_6 не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом статей 150, 155 СК України здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Встановлені у справі фактичні обставини свідчать про те, що місцевим судом при вирішенні позовних вимог про визнання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою,враховані найкращі інтереси дитини, який є також внуком позивача. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Згідно з висновком Служби у справах дітей Вінницької міської ради від 08 січня 2019 року, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним визнання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Доказів того, що відповідач ОСОБА_5 та син позивача мають у власності інше житло, за яким може бути зареєстровано місце проживання їх малолітнього сина позивачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація малолітнього ОСОБА_6 покладає на власника квартири додаткові витрати за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Відповідно до пунктів 1 - 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року у даній справі скасувати та постановити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 22 квітня 2019 року.