Справа № 167/928/18 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І. І.
Провадження № 22-ц/802/756/19 Категорія: 43 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Данилюк В.А., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа Носачевичівська сільська рада Рожищенського району Волинської області, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 15 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 . Вказує, що після відбування покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 19.05.2007 року по 03.05.2017 року та повернення додому, йому стало відомо, що у його будинку фактично проживають та зареєстровані відповідачі по справі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та неповнолітні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 Згоди на їх реєстрацію та проживання у власному будинку не давав. Добровільно залишити будинок відповідачі не бажають.

На підставі наведеного просив суд усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , із належного йому на праві власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 15 травня 2019 року позов задоволено. Ухвалено усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 із житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду через порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та постановити нове - про відмову в позові. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду першої інстанції грунтуються на неперевірених та недопустимих доказах, оскільки суд в основу рішення поклав недостовірні докази про відсутність у відповідачів права на проживання, тобто надав перевагу одним доказам і не перевірив їх відповідність іншим, достовірним доказам.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу заперечив та просив скаргу відповідача залишити без задоволення.

В судове засідання апелянт ОСОБА_4 та інші відповідачі не з`явилися, були повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином за адресою для направлення судових повісток та повідомлень, вказаною в апеляційній скарзі, що підтверджується даними зворотного повідомлення, про причини неявки суду не повідомили. А тому відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України справа розглянута судом за їх відсутності.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24.02.1995 року, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 121013382, витягу з погосподарської книги № 2 за 2017 рік по селу Носачевичі , позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,15 га, що знаходяться в АДРЕСА_1 (а.с.9-11).

Зі змісту довідки про звільнення серії РІВ № 08400 вбачається, що ОСОБА_3 відбував покарання в Установах Державної кримінально-виконавчої служби з 19.05.2007 року по 03.05.2017 року (а.с. 13).

Згідно з довідкою про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 423 від 30.05.2018 року Носачевичівської сільської ради Рожищенського району вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с.14).

Як видно із протоколу № 8 засідання комісії Рожищенської районної державної адміністрації від 29 вересня 2017 року, проведеного з участю голови Носачевичівської сільської ради, позивача ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_4 щодо вирішення житлового питання між сторонами у даній справі, сторонам було рекомендовано вирішити питання щодо сплати грошових коштів за спірне житло та в подальшому належного нотаріального оформлення своїх відносин шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Проте, як ствердив представник позивача у судовому засіданні, сплати коштів відповідачкою ОСОБА_4 не відбулося, а тому не укладено договору купівлі-продажу і відповідно законним власником будинку на даний час є позивач ОСОБА_3 , який вимагає через суд усунення перешкод у користуванні своїм власним майном.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач як власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом виселення відповідачів, які не надали суду належних доказів правомірного їх вселення у спірний будинок.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і вимогам закону.

У своїй апеляційній скарзі, як і у відзиві до позову, відповідач ОСОБА_4 покликалась на те, що у позові слід відмовити, оскільки у 2015 році вже розглядалась справа за позовом ОСОБА_3 до неї про виселення, однак Апеляційним судом Волинської області рішення Рожищенського районного суду було скасоване і в позові відмовлено.

Проте, колегія суддів не бере до уваги вказані доводи апеляційної скарги, оскільки підстави даного позову і позову у справі № 167/690/15-ц (апеляційне провадження № 22-ц/773/1299/15) не є тотожними, так як позивач у попередній справі обгрунтовував свої вимоги про виселення суперечливими обставинами щодо порушення правил співжиття, непідтримання будинку в належному стані, несплати коштів за утримання житла і щодо розірвання усної домовленості про користування приміщенням та посилався як на підстави позову одночасно і на норми ст.ст.98,109, 116 ЖК і на ст.321,391, 405 ЦК України, хоча відповідач не була членом сім`ї власника будинку. У зв`язку із цим і було відмовлено у його позові.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_4 та інші відповідачі не є членами сім`ї позивача. Крім того, відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що вселення у спірний будинок було правомірним. Право власності позивача у встановленому законом порядку не оспорювалось, а реєстрація та проживання відповідачів у належному позивачу будинку є порушенням прав власника. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Разом з тим, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156, 157 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності щодо жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

При вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК Української РСР, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством. Наведена правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 28.01.2019 р. по справі №569/15332/17.

Відтак до вказаних правовідносин положення статті 157 ЖК України та статті 405 ЦК України застосуванню не підлягають, такий підлягає вирішенню з підстав, передбачених статтею 391 ЦК України. Наведене підтверджується правовою позицією, відображеною в постанові Верховного суду України від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16.

Вирішуючи даний спір, суд встановив, що правовідносини сторін за своїм характером та змістом відповідають вимогам норм статей 319, 321, 383, 391 ЦК України.

Таким чином, виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що зазначення в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду також і норми статей 405 ЦК України та 157 ЖК є помилковими і зайвими та при вирішенні зазначеного позову застосуванню не підлягають, однак суд в основу свого рішення про задоволення позовних вимог поклав саме норми статті 391 ЦК України, яка підлягає застосуванню та захищає права власника, а тому на правильність висновку суду про задоволення позову не впливають .

Як зазначено у ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором .

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції (частина друга статті 412 ЦПК України), оскільки носять формальний характер і не можуть вплинули на правильність вирішення даного спору.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи ухвалено справедливе та законне рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 15 травня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді