П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/1265/18

Номер провадження 22-ц/804/922/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

сторони:

заявник - ОСОБА_4

заінтересована особа - Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2018 року, у складі судді Кулика С.В.,

у справі за заявою ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5,

заінтересована особа: Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради

про встановлення факту, що має юридичне значення,

В с т а н о в и в:

В лютому 2018 року ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, звернувся до суду із заявою, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт, що ОСОБА_4 під час перебування зареєстрованим (прописаним) за адресою: АДРЕСА_1, в період з 1992 року по 2010 рік не використав право на безкоштовну приватизацію житла - вказаної квартири.

В мотивування заяви зазначив, що у жовтні 2017 року звернувся до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради, яке змінило назву на Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради, із заявою про передачу в приватну власність квартири АДРЕСА_2. Разом з заявою ним подана довідка, видана комунальним закладом «Комунальник-15» про невикористання права на приватизацію державного житлового фонду за часів його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, у період з 1992 року по 2010 рік включно згідно з вимогами п.20 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. Однак Департаментом міського майна йому відмовлено у приватизації, оскільки надана ним довідка за попереднім місцем проживання, видана органом, розташованим на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а тому не може бути взята до уваги під час вирішення питання про приватизацію. Отримати іншу належну довідку у нього не передбачається можливим у зв'язку з тим, що органи державної влади України, починаючи з 2014 року припинили виконання своїх повноважень в м. Макіївка Донецької області. Заявнику рекомендовано звернутися до суду. Встановлення цього юридичного факту необхідне йому для звернення до Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради із заявою про передачу в приватну власність квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 01 березня 2019 року про виправлення описки, заяву ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради, задоволено.

Встановлено факт невикористання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за час реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, у період з 1992 року по 15.07.2010 року права на безоплатну приватизацію житла - квартири АДРЕСА_1

Не погоджуючись з даним рішенням, Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Зокрема зазначив, що судом першої інстанції невірно розглянуто заяву ОСОБА_4 у порядку окремого провадження, оскільки у справі виник спір про набуття права власності у порядку безоплатної приватизації житла. Враховуючи те, що вбачається спір про право, суду необхідно було залишити заяву без розгляду.

Судом не враховано, що докази, які долучені заявником, не підтверджують невикористання ОСОБА_4 житлових чеків. Довідка комунального закладу «Комунальник-15» не відповідає пункту 20 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян». Лист Фонду державного майна від 15 січня 2018 року також не є доказом у справі, оскільки Фонд державного майна не наділений функціями з управління та приватизації житлового фонду, та спірна квартира відносилась до відомчого жилого фонду. Надання заявником паспорту не є достовірним фактом не приватизації квартири у м.Макіївка, оскільки паспорт замінено після приватизації, яка відбулась у 1994 році, тому немає відміток про приватизацію квартири.

Судом першої інстанції не дано оцінки тому, що у період реєстрації заявника у квартирі АДРЕСА_1 вчинено приватизацію житла 28 січня 1994 року, органом приватизації виступала комісія по приватизації житлового фонду «Макіїввугілля». На час оформлення приватизації ОСОБА_4 постійно мешкав за вказаною адресою та мав право прийняти участь у приватизації квартири.

На виконання ст. 360 ЦПК України ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим.

Вказує, що рішенням суду першої інстанції не вирішено питання права власності, воно не є підставою виникнення права власності, а тільки відображає факт, який мав місце у житті заявника, та не може бути підтверджений належним чином в інший позасудовий спосіб, оскільки Макіївська міська рада знаходиться на непідконтрольній Україні території.

Вважає, що доводи апеляційної скарги щодо наявності спору ґрунтуються лише на припущеннях та не підтверджені доказами.

Посилаючись на «намібійські винятки», сформульовані у практиці Міжнародного суду ООН стосовно окупованих територій та на судову практику Європейського суду з прав людини, вважає, що довідка щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1, яка видана комунальним закладом «Комунальник-15», що розташоване на непідконтрольній органам державної влади України території, в м.Макіївка, має бути прийнята як доказ, оскільки її неприйняття суттєво обмежує права ОСОБА_4

Крім того, скаржником не включено до апеляційної скарги заперечення щодо ухвали суду першої інстанції від 21 листопада 2018 року.

В апеляційному суді представник заінтересованої особи Департаменту міського майна Маріупольської міської ради Матвієнко О.З. надала пояснення, аналогічні доводам апеляційної скарги, пояснив, що під час розгляду справи встановлено спір про право на приватизацію державного житлового фонду. Також пояснила, що доказом невикористання житлових чеків при приватизації державного житлового фонду може бути довідка з «Ощадбанку» про наявність невикористаного житлового чеку у ОСОБА_4 Зазначені чеки були відкриті на всіх громадян України і використовуються ними при приватизації державного житлового фонду. Але заявником та його представником зазначених доказів не надано.

Представник заявника - ОСОБА_5 пояснив, що встановлення факту невикористання ОСОБА_4 права на безкоштовну приватизацію у квартирі, яка розташована в м.Макіївка Донецької області, в якій він був зареєстрований в період 1992 - 2010 роки, необхідно для використання права на приватизацію квартири, наданої йому в користування, яка розташована в м.Маріуполі. Заявник іншим шляхом не може підтвердити факт невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Про те, що у даному випадку не має спору про право, свідчить ухвала апеляційного суду, якою скасована ухвала суду про відмову у відкритті провадження за даною заявою ОСОБА_4 про встановлення даного юридичного факту.

За правилами ст.ст.368, 369 ЦПК України дана апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

У судове засідання апеляційного суду заявник ОСОБА_4 не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.135, 136, 144).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заінтересованої особи - Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Матвієнко О.З., яка просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню із залишенням заяви без розгляду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 23 листопада 1978 року по 15 липня 2010 року ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.54).

Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 125 від 15 червня 2016 року «Про надання службової житлової площі» двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 розподілено житлово-комунальному підприємству «Жилкомплекс» для надання монтажнику сантехсистем та обладнання ОСОБА_4 та включено до числа службової житлової площі (а.с.59).

Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 27 лютого 2017 року № 25 «Про виключення житлової площі з числа службової житлово-комунальних підприємств» вказану квартиру (наймач - ОСОБА_4.) виключено з числа службової житлової площі (а.с.61).

На підставі вказаного рішення виконавчого комітету ОСОБА_4 видано ордер НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.63).

ОСОБА_4 є наймачем квартири АДРЕСА_2 згідно з особовим рахунком НОМЕР_3, виданим ЖКП «Жилкомплекс» (а.с.62).

Крім того, судом встановлено, що заявник у жовтні 2017 року звернувся до органу, що реалізує державну політику у сфері приватизації - Департаменту міського майна Маріупольської міської ради, з заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_2, але на своє звернення 17 листопада 2017 року отримав відмову у приватизації квартири, оскільки на підтвердження невикористання ним права на приватизацію житла за час його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 в період з 1992 року по 2010 рік, ним надано довідку КП «Комунальник-15» м. Макіївки, тобто підприємством, яке створене не у передбаченому законодавством України порядку та на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. У зв'язку з цим ОСОБА_4 рекомендовано звернутися до суду з позовом для встановлення факту невикористання права на безоплатну приватизацію житла за час проживання в м.Макіївці в період з 1992 по 2010 роки (а.с.56).

Листом № 10-22-349 від 05.01.2018 року Фонд державного майна України повідомив представника заявника ОСОБА_5, що інформація щодо здійснення ОСОБА_4 приватизації квартири АДРЕСА_1 відсутня (а.с.58).

На підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2003 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_8 (а.с.57).

Листом від 19 лютого 2018 року Департаменту міського майна повідомлено представника заявника ОСОБА_5, що спору з приводу невикористання ОСОБА_4 права на приватизацію житла за час проживання у квартирі АДРЕСА_1 не існує, щодо залучення Департаменту у якості заінтересованої особи в разі встановлення факту невикористання права на приватизацію житла у судовому порядку в порядку окремого провадження не заперечували (а.с.13).

Суд першої інстанції виходив з того, що факт відсутності спору про право у вимогах заявника щодо встановлення факту невикористання ним права на приватизацію в період 1992 - 2010 років встановлено також постановою Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2018 року.

Задовольняючи заяву ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд прийшов до висновку, що достовірність наведених заявником фактів не спростовано під час розгляду справи, останній позбавлений можливості отримати документ, що посвідчує факт невикористання ним права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду через припинення виконання своїх повноважень органами державної влади України в м. Макіївці Донецької області.

Проте вказаний висновок не ґрунтується на процесуальному законі.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч.3 ст. 294 ЦПК України).

Як роз'яснено у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Частиною 1 статті 315 ЦПК України передбачено перелік фактів щодо яких розгляд справ проводиться судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У ч.3 ст.9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII).

У статті 1 цього Закону закріплено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні й збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно із ч.11 ст.8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Відповідно до п.п.е) п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про передачу в приватну власність майна, яке за законом підлягає відчуженню громадянину, зокрема: відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» підлягають передачі сім'ям наймачів квартири (будинки) та належні до них господарські споруди і приміщення.

В даній справі, заявник фактично просить встановити факт, який буде доказом та надаватиме йому право на приватизацію квартири, проте при розгляді судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, докази не фіксуються, і не встановлюється їх доказове значення поза спором про право, що такими доказами підтверджується чи оспорюється.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Заявник ОСОБА_4 на підтвердження заявлених вимог надав суду виключно довідку, видану комунальним підприємством «Комунальник-15», так званої «Донецької народної республіки» без номеру та дати видачі, яка відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсною і не створює правових наслідків на території України (а.с.104).

Посилання представника заявника на застосування «намібійського винятку» не дає підстав для висновку, що факт неприйняття участі у приватизації житла може підтверджуватися лише документами, виданими органами на непідконтрольній території органам влади України.

Ухвалюючи рішення у справі, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (стаття 89 ЦПК України). Досліджуючи виключно доказ, наданий органами, утвореними на тимчасово окупованій території, суд позбавлений можливості належним чином встановити невикористання житлового чеку заявником.

При цьому заявник не скористався правом та можливістю надати суду також й інші докази, які не отримані від органів тимчасово окупованій території, про необхідність надання яких, заперечуючи проти встановлення факту невикористання права на безкоштовну приватизацію житла в порядку окремого провадження, зазначила представник заінтересованої особи.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2018 року ухвалу судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 лютого 2018 року про відмову у відкритті провадження по справі скасовано та справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду. Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що висновки суду про існування спору про право є передчасними (а.с.37-38).

Надходячи такого висновку, апеляційний суд виходив з того, що відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції зазначив про наявність спору про право, оскільки заявник просить встановити факт, наслідком якого є можливість фактичного набуття права власності на спірну квартиру, не зазначивши, яку квартиру суд вважає спірною та які обставини вказують на існування спору.

Зазначена вище постанова апеляційного суду, на яку послався суд у рішенні, не містить категоричних висновків про відсутність спору про право у даній справі.

Разом з тим, встановлення факту невикористання ОСОБА_4 права на безоплатну приватизацію житла, про встановлення якого заявлено заявником, дає останньому право на безоплатну приватизацію займаної ним квартири, що не визнається заінтересованою особою Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради.

Отже, у справі вбачається спір про право, який стосується права ОСОБА_4 на безоплатну приватизацію займаної ним квартири АДРЕСА_2, та який необхідно вирішувати в позовному провадженні.

Установивши, що встановлення факту, що має юридичне значення, необхідне ОСОБА_4 для подальшого подання даного рішення суду до державних органів для реалізації свого права на приватизацію житла, суд першої інстанції повинен був залишити дану заяву без розгляду, оскільки виник спір про право, роз'яснивши ОСОБА_4 його право на звернення до суду з позовом на загальних підставах.

З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що з заяви ОСОБА_4 вбачається спір про право, який стосується його права на безоплатну приватизацію займаної ним квартири.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 4 Закону Закон № 2482-XII, житлові чекі - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду.

Пунктом 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року № 396, затвердженого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404 передбачено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянин подає до органів приватизації такі документи, зокрема документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім'ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.

Документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (п.20 Положення, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Разом з тим, заявник замість підтвердження невикористання ним житлового чеку для приватизації державного житлового фонду, з наданням з цього приводу відповідних доказів, а у разі відмови органу приватизації у передачі у власність квартири, звернення до суду з позовом про зобов'язання вчинити певні дії, звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту, а саме встановлення факту невикористання права на безкоштовну приватизацію квартири.

Задовольняючи частково апеляційну скаргу Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради та залишаючи заяву ОСОБА_4 без розгляду, суд апеляційної інстанції на підставі ст.ст.141, 382 ЦПК України, вважає необхідним вирішити питання про розподіл судових витрат наступним чином.

Зі справи вбачається, що заінтересованою особою Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції понесено витрати на оплату судового збору на суму 528,60 грн. (а.с.110), які підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишенню без розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2018 року скасувати.

Заяву ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, заінтересована особа - Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, місце реєстрації: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1) на користь Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради () у відшкодування судового збору 528 гривень 60 копійок.

Роз'яснити ОСОБА_4, що він має право подати позов до суду на загальних підставах.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 08 квітня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Л.М.Кочегарова

С.А.Попова