Справа 237/596/18
Номер провадження 2/237/100/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.19 року м. Курахове Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Сенаторова В.А.

при секретарі судового засідання Лахно Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду до відповідача із позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики в зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання.

На підтвердження заявлених позовних вимог зазначив, що 22 листопада 2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено безпроцентний договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від нього 73 500,00 гривень, що підтверджується розпискою від 22.11.2017 року, яка була написана ОСОБА_2 власноруч, у термін з 22 листопада 20017 року по 22 січня 2018 року включно. Вказаний договір було укладено на невизначений термін. 200 (двісті) доларів США відповідач повернув 26 жовтня 2014 року. 23 грудня 2017 року сестра відповідача перерахувала на карту ПриватБанк чоловіка позивача - ОСОБА_3 кошти в розмірі 8000,00 грн. Відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти, однак свої зобов`язання не виконав. 23.01.2018 позивач надіслав відповідачу лист-вимогу про повернення позики у сумі 65500 грн. Строки повернення зазначених позик відповідачем прострочено, що обумовило позивача звернутись до суду.

Відповідач заперечив факт виникнення між ним та позивачем правовідносин позики та у своєму відзиві значив, що на протязі 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у договірних відносинах, згідно до яких ОСОБА_4 надавала ОСОБА_2 правові послуги «по зняттю автомобіля ОСОБА_2 із заставного майна банківської установи, яку було визнано банкрутом». Що в ході виконання договірних зобов`язань ОСОБА_2 неодноразово передавав ОСОБА_4 грошові кошти на різні потреби (сплата держмита, сплата судового збору, сплата послуг ОСОБА_4 ). Всього в ході надання правових послуг ОСОБА_2 було передано ОСОБА_4 21000 грн. та 300 доларів США. Після тривалого невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань щодо надання правових послуг та, на думку відповідача, з метою уникнення необхідності повертати гроші, отримані за не надані послуги, вона підробила (внесла недостовірні відомості шляхом заміни першого аркушу) договір від 22.11.2017 року на надання нею юридичних послуг, зробивши з нього копію договору від 22.11.2017 року, який би доводив, за задумом позивача, факт отримання ОСОБА_2 позики на суму 73500 грн. Позивачка підробила розписку від імені ОСОБА_2 , від 22.11.2017року. Насправді договору займу з позивачем відповідач не укладав та нічого позивачеві не винен.

04.09.2019 року позивач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи був повідомлений у встановлений законом порядку. Від позивача надійшла заява про відкладення справи, але обставини, які вказані в заяві не знайшли свого підтвердження, тому суд вирішив розглядати справу у судовому засіданні за відсутності позивача.

Представник відповідача та відповідач у судове засідання не з`явилися, представник надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовну заяву повністю не визнав.

Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновків, які наведені нижче.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК України).

Зобов`язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК).

Як передбачено ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Спірні відносини між позивачем та відповідачем відповідно до предмету позову пов`язані, на думку позивача, із невиконанням грошового зобов`язання у встановлені договором строки. Реальний характер цього зобов`язання може бути підтверджений письмовим документом, який вказує на момент виникнення прав та обов`язків у кредитора та боржника за договором позики. Предметом доказування у спорі, пов`язаному з невиконанням позики, є обставини, що підтверджують заявлені позивачем вимоги щодо суми боргу, строку виконання зобов`язання, способу виконання та інші обставини, які характеризують встановлений договором порядок належного виконання або є критеріями його неналежного. Предметом доказування у справі є і обставини, на які посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень, і обставини, які мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Цей документ повинен довести не тільки строк повернення, суму боргу а і реальний характер договору позики, оскільки з передачею певної грошової суми боржнику закон пов`язує виникнення у кредитора права вимагати повернення цього боргу у певний строк. Порушення цього строку та інших умов належного виконання вказує на порушення права кредитора, яке підлягає судовому захисту.

Згідно з правовими позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13, у спорі про стягнення боргу за договором позики, розписка за своєю суттю є документом, який підтверджує укладення договору позики, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження заявлених вимог надана належним чином не засвідчена копія розписки від 22.11.2017 року (а.с.15) та незасвідчена копія договору позики (безвідсотковий) від 22.11.2017 року (а.с. 13-14). Суд зауважує, що позивачем не надано суду оригіналів вищевказаної розписки та договору позики - належних доказів на доведення вимог позивача. З огляду на ч.2 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. «Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством» - ч.4 ст 95 ЦПК України. А згідно ч.5 цієї статті «учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу»; «учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення».

Відповідач заперечує існування відносин позики між ним та позивачем, вважає що позивач не надав жодного доказу на підтвердження існування будь якого його боргу відповідача перед позивачем.

Позивач не спромігся довести свої вимоги до відповідача, не надав суду доказів - будь-яких відомостей, на підставі яких суд міг би встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги позивача у справі, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( ч.2 ст.78 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Надані позивачем «докази» не відповідають вимогам ч.2 ст.1047 ЦК України, оскільки не доводять обставин передання грошової суми позикодавцем позичальнику та не підтверджують укладення договору позики. Ці докази подані позивачем з порушенням вимог ст. 95 ЦПК України, не відповідають критерію достовірності не є достатніми в сенсі ст.ст. 79, 80 ЦПК України.

Стаття 15 ЦК України у ч.1 встановлює,що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1. ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст.2 ЦПК України).

Отже, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено жодної обставини з тих, на які посилається позивач в обгрунтування своїх вимог. Разом з тим,судом встановлено, що 30.05.2018 року ОСОБА_2 з вказаного приводу звернувся до Мар`їнського ВП Волноваського ВП ГУ НП в Донецькій області із заявою про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за вчинені нею дії, які мають ознаки кримінального правопорушення. Його заяву зареєстровано в журналі ЄО Мар"їнського ВП Волноваського ВП ГУ НП в Донецькій області за № 3867 від 30.05.2018 року та в теперішній час проводится перевірка за заявою.

За таких обставин суд відмовляє в задоволені позовних вимог позивачеві у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що, оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то відповідно до положень ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню і витрати, понесені позивачем при зверненні із цим позовом до суду.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Мар`їнський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.09.2019 року.

Суддя В.А. Сенаторов