Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 1527/2-4699/11

провадження № 61-30187св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси

від 22 травня 2015 року в складі судді Бабакова В. П. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року в складі колегії суддів:

Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2011 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивачів ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок

АДРЕСА_1 . Після смерті останньої їм стало відомо, що 07 листопада 2008 року ОСОБА_5 склала заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Юрченко І. П., відповідно до якого остання заповіла вказаний житловий будинок ОСОБА_3 Позивачі вважали, що під час складання заповіту ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , просили суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 та визнати за ними у рівних долях право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_5 під час складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними суду не надано, а тому немає підстав для визнання заповіту недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Разом з тим, заявник вважала, що судом безпідставно не прийнято до уваги висновок повторної судово-психіатричної експертизи

від 09 грудня 2016 року № 30, проведеної Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України, відповідно до якого ОСОБА_5 на час складання оскаржуваного заповіту, за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відзив відповідача на касаційну скаргу не подано

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 .

07 листопада 2008 року ОСОБА_5 склала заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Юрченко І. П., відповідно до якого остання заповіла вказаний житловий будинок ОСОБА_3 .

Згідно із висновком судово-психіатричної експертизи від 02 квітня 2015 року

№ 168, проведеної комунальним підприємством «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», ОСОБА_5 під час складання заповіту 07 листопада 2008 року жодним хронічним стійким психічним розладом не страждала, у будь-якому тимчасовому стані, при якому внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ, тимчасово не могла б розуміти значення своїх дій або не могла б керувати ними, не перебувала, тому могла усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними.

Згідно із висновком судово-психіатричної експертизи від 09 вересня 2016 року № 30, проведеної Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології, ОСОБА_5 , на час складання заповіту

07 листопада 2008 року страждала на органічні психічні розлади судинного ґенезу (внаслідок церебрального атеросклерозу, дисциркуляторної енцефалопатії, повторних гострих порушень мозкового кровообігу 17 лютого 2007 року, 20 січня 2008 року, 20 лютого 2008 року) з інтелектуально-мнестичним зниженням та психотичними включеннями, а тому за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до частин першої та другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, враховуючи висновок, проведеної у справі судової психолого-психіатричної експертизи від 02 квітня 2015 року

№ 168, згідно з яким ОСОБА_5 на час укладання оскаржуваного заповіту не виявляла ознак будь-яких психічних розладів та була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, дійшов правильного висновку про відсутність, передбачених статтями 225, 1257 ЦК України підстав для визнання складеного ОСОБА_5 заповіту недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що судом не прийнято до уваги висновок повторної судово-психіатричної експертизи від 09 грудня 2016 року № 30, проведеної Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України, є безпідставними, оскільки під час дослідження наявних у справі доказів та надаючи їм належну оцінку, враховуючи те, що висновок експерта від 09 грудня 2016 року було проведено на основі тих же матеріалів, що й судово-психіатрична експертиза від 02 квітня 2015 року, суд керуючись вимогами частини шостої статті 147, статті 212 ЦПК України 2004 року, обґрунтовано визнав судово-психіатричну експертизу від 02 квітня 2015 року належним доказом.

Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

В. П. Курило