Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 750/7850/16-ц

провадження № 61-33381св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2017 року у складі колегії суддів: Бобрової І. О., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 02 липня 1993 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новозаводського районного суду міста Черніговавід 27 липня 2006 року. В період шлюбу, а саме 10 липня 1995 року сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу вона домовилася з відповідачем про те, що власником вказаної квартири має стати в майбутньому їх донька ОСОБА_3 Однак у серпні 2015 року ОСОБА_2 подав до суду позов про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, який був задоволений рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 29 жовтня 2015 року. Вважає, що відповідач порушує її майнові права, оскільки своїми діями фактично не визнає придбане сторонами житло об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину згаданої квартири.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно було придбане відповідачем за особисті кошти, і, крім того, подала письмову заяву про застосування позовної давності.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 квітня 2017 року у складі судді Супруна О. П. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірна квартира хоча й була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак за особисті кошти відповідача. Тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_2 Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин позивач не надала.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач довела факт придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя. Суд критично оцінив наявну в матеріалах справи розписку від 08 липня 1995 року, згідно з якою ОСОБА_5 повернула ОСОБА_2 передані їй на зберігання 3 000 доларів США, оскільки відповідач не зміг пояснити, чому після його звільнення з місць позбавлення волі (липень 1992 року) ОСОБА_5 продовжувала зберігати у себе вказані грошові кошти аж до 08 липня 1995 року, тобто майже до моменту укладення договору купівлі-продажу спірного житла. Доводи ОСОБА_2 про те, що він заробив ці кошти від продажу придбаного ним за кордоном товару, є неспроможними, оскільки на той час у нього був відсутній паспорт для виїзду за кордон. Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача ґрунтується на припущеннях. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Позивачем не пропущена позовна давність, оскільки вона пов`язує порушення її майнових прав саме з фактом подання у серпні 2015 року ОСОБА_2 позову про визнання їх доньки ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У липні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2017 року, а рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 квітня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що його заробіток та доходи ОСОБА_1 не давали їм можливості придбати спірну квартиру, навіть з врахуванням незначної допомоги їх батьків. Грошові кошти в розмірі 3 000 доларів США він був змушений передати на зберігання своїй хрещеній матері ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що вироком Чернігівського районного народного суду від 17 листопада 1989 року його було засуджено до 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Апеляційний суд безпідставно не застосував позовну давність, початок перебігу якої слід обчислювати з дня розірвання шлюбу між сторонами - з 27 липня 2006 року, а не з часу коли він звернувся до суду з позовом про визнання доньки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Деснянського районного суду міста Чернігова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу № 750/7850/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що з 02 липня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новозаводського районного суду міста Черніговавід 27 липня 2006 року було розірвано.

10 липня 1995 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким відповідач придбав квартиру АДРЕСА_1 . Продаж майна вчинено за 14 000 000 карбованців.

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 травня 2007 року № 14560883.

Вироком Чернігівського районного народного суду від 17 листопада 1989 року ОСОБА_2 було засуджено за частиною третьою статті 140 Кримінального кодексу Української РСР (крадіжка) до 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Згідно з цим вироком відповідач працював на посаді водія Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління».

На підтвердження факту придбання спірного нерухомого майна за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 надала довідки Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління» про розмір отриманої нею заробітної плати, згідно з якими за 1993 рік її дохід становив 990 465,89 грн, а за 1994 рік - 3 925 224 грн.

Також позивач стверджувала, що частину коштів на купівлю квартири сторони отримали від їх батьків. Відповідач цих обставин не спростував.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час такого набуття (далі - КпШС України), а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на те, що грошові кошти, які були витрачені на придбання спірного майна, не є спільним майном подружжя, а є його приватною власністю, про що свідчить розписка від 08 липня 1995 року, за якою ОСОБА_5 (хрещена мати відповідача) повернула ОСОБА_2 передані їй на зберігання 3 000 доларів США.

Апеляційний суд не взяв до уваги зазначений доказ, оскільки відповідач не зміг пояснити: чому в 1990 році ОСОБА_5 не дала йому розписку про взяття на зберігання 3 000 доларів США і чим була викликана необхідність у складанні за таких обставин розписки від 08 липня 1995 року; чому після його звільнення з місць позбавлення волі (липень 1992 року) ОСОБА_5 продовжувала зберігати у себе вказані грошові кошти аж до 08 липня 1995 року, тобто майже до моменту укладення договору купівлі-продажу спірного житла.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування рішення місцевого суду та задоволення позову.

При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про придбання спірного житла за його особисті кошти.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи заявника про те, що належні йому до шлюбу 3 000 доларів США він був змушений передати на зберігання своїй хрещеній матері ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що вироком Чернігівського районного народного суду від 17 листопада 1989 року його було засуджено до 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не довів, що отримані за розпискою грошові кошти він сплатив у рахунок вартості квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 1995 року, тобто не спростував презумпцію спільності майна подружжя, що є його процесуальним обов`язком.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не застосував позовну давність, початок перебігу якої слід обчислювати з дня розірвання шлюбу між сторонами - з 27 липня 2006 року, а не з часу коли відповідач звернувся до суду з позовом про визнання доньки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, є неспроможними з огляду на таке.

Позивач пов`язує порушення її майнових прав на квартиру саме з фактом обізнаності про подання у серпні 2015 року ОСОБА_2 без її згоди позову про визнання їх доньки ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Вирішуючи питання дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом, суд апеляційної інстанції врахував, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, отже, сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначений правовий висновок щодо визначення перебігу позовної давності до вимог про поділ майна подружжя наведений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, на який правильно послався апеляційний суд.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_2 про пропуск позивачем позовної давності та правильно виходив з того, що перебіг позовної давності починається не з моменту розірвання між сторонами шлюбу, а з часу, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права (подання відповідачем без її згоди позову про позбавлення їх доньки права користування квартирою, що є предметом поділу). ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що з часу розірвання шлюбу він заперечував право позивача на спірне майно, тобто він не довів обставин, які б могли вказувати на інший початок перебігу позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення суду апеляційної інстанції було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 вересня 2017 року, у зв`язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов