Справа № 447/1287/17 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/290/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Бачуна О.І., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі Обласного відділення ПАТ «Промінвестбанк» в м. Львів до Приватного підприємства «К.І.К.-Л.», ОСОБА_1 про визнання договору підряду недійсним (нікчемним), -

в с т а н о в и л а:

07.06.2017 року позивач звернувся до суду з позовом у просив визнати недійсним (нікчемним) договір підряду від 06.03.2008 року № 06/03, укладений між ПП «К.І.К.-Л.» та ОСОБА_1 . В обґрунтування позову посилався на те, що у ході розгляду цивільної справи № 447/3065/15-ц позивач дізнався про існування оспорюваного правочину. Оспорюваний правочин порушує права позивача, оскільки між позивачем та відповідачем ПП «К.І . К.-Л.» 10.07.2008 року укладено кредитний договір № 42-З на суму 700 000, 00 гривень. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 10.07.2008 року був укладений іпотечний договір, зареєстрований за реєстровим № 4794, згідно з умовами якого предметом іпотеки були, зокрема, майнові права на квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки позичальник неналежно виконував свої зобов`язання за кредитним договором у позивача виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, ПП «К.І.К.-Л.» ще 06.03.2008 року уклало зі ОСОБА_1 договір підряду, про який при укладенні кредитного договору та договору іпотеки позичальник не повідомив позивача. Жодних заборон чи обтяжень на зазначений об`єкт у реєстрах на момент укладення договору іпотеки не було. Правочин щодо відчуження без згоди іпотекодержателя переданого в іпотеку майна є недійсним. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Згідно з п. 9.11. оспорюваного правочину сторони обумовили, що право власності на квартиру наступає після повної оплати вартості і підписання акту приймання-передачі житлової квартири. Тому, у ОСОБА_1 право власності могло виникнути лише з 01.12.2008 року, а на той час квартира вже перебувала в іпотеці. Крім того, договір на пайову участь у будівництві №14/2005-06 житла було укладено ще 14.12.2005 року між ПП «К.І.К.-Л.» та ОСОБА_3 , тобто раніше ніж оспорюваний правочин.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2018 року оскаржив позивач Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що право власності на квартиру у ОСОБА_1 могло настати лише після підписання акту прийому-передачі, а саме 01.12.2008 року. Стверджує, що в акті приймання передачі квартири в житловому будинку на АДРЕСА_1 , підписаному між директором ПП «К.І.К.-Л.» ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зазначено, що квартира не заселена, під арештом і заставою не перебуває, претензій від третіх осіб на неї немає. Дана квартира станом на 01.12.2008 року перебувала під забороною відчуження та іпотекою відповідно до Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцком Т.Л. 10 липня 2008 року за реєстраційним № 4794. Окрім цього, Договір № 14/2005-06 на пайову участь у будівництві житла від 14.12.2005 року між ПП «К.І.К.-Л.» та ОСОБА_3 було укладено набагато раніше ніж договір підряду № 06/03 від 06.03.2008 року. Вважає, що договір підряду, укладений між ПП «К.І.К.-Л.» та ОСОБА_1 є недійсним (нікчемним). Зазначене судом першої інстанції, на думку апелянта, не враховано, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2018 року та ухвалити нове, яким визнати недійсним (нікчемним) договір підряду № 06/03 від 06.03.2008 року, укладений між ПП «К.І.К.-Л.» та ОСОБА_1

07.02.2019 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Ратич Т.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що така є безпідставною, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Стверджує, що майнове право на квартиру у позивача виникло у зв`язку зі сплатою відповідачем коштів у повному обсязі згідно Договору підряду № 06/03. Постановою Верховного Суду від 20.06.2018 року визнано недійсним договір іпотеки, укладений 10 липня 2008 року між апелянтом та ОСОБА_3 в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2018 року - без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, також і шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Представник позивача направив клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним правочином не порушено права позивача, а отже відсутні підстави для їх захисту.

З правильністю висновків суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору про пайову участь у будівництві житла від 14.12.2005 року №14/2005-06, укладеного між ПП «К.І.К.-Л.» та ОСОБА_3 , виконавець зобов`язаний закінчити будівництво та здати будинок в експлуатацію і передати ОСОБА_3 у власність обумовлені у договорі квартири після повної оплати їх вартості (зокрема, квартиру АДРЕСА_1 ).

Згідно з договором підряду від 06.03.2008 року № 06/03, укладеним між ПП «К.І.К.-Л.» в особі директора Котика Б . М. , та ОСОБА_1 , замовник зобов`язується виконати роботи з будівництва квартири АДРЕСА_1 і передати зазначену квартиру ОСОБА_1 після повної оплати вартості квартири. Згідно з додатком №1 до договору вартість робіт становила 119 553, 20 гривен. Згідно з додатком №2 в процесі будівництва змінилася вартість квартири зросла до 123 858, 20 гривень.

06.03.2008 року ОСОБА_1 повністю сплатив обумовлену договором підряду суму у розмірі 119 553, 20 гривень. І 27.11.2008 року доплатив різницю на яку збільшилася вартість квартири згідно з додатком № 2 до договору підряду у розмірі 4 305, 00 гривень.

10.07.2008 року позивач уклав з ПП «К.І.К.-Л.» в особі директора ОСОБА_3 кредитний договір, відповідно до умов якого надав позичальнику кредит у розмірі 700 000, 00 гривень, що стверджується кредитним договором від 10.07.2008 року № 42-З. 10.07.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 , як майновим поручителем ПП «К.І.К.-Л.», був укладений договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 , що стверджується іпотечним договором від 10.07.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4794.

На моменту укладення іпотечного договору обтяжень на предмет іпотеки чи заборон його відчужувати не було, що стверджується витягами з реєстрів (а. с. 11-18).

Згідно з актом приймання-передачі квартири від 01.12.2008 року, обумовлену договором квартиру, виконавець передав ОСОБА_1 . Відповідно до рішення від 09.12.2008 року № 625 Новороздільська міська рада Львівської області надала ОСОБА_1 дозвіл на оформлення права власності на придбану ним квартиру.

Відповідно до рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 01.03.2016 року № 28538301 ОСОБА_1 відмовили у державній реєстрації прав на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки договір підряду не є правовстановлюючим документом.

06.04.2016 року ОСОБА_1 подав позов, відповідно до якого просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнати недійсним іпотечний договір від 10.07.2008 року укладений між позивачем та ОСОБА_3 , який є майновим поручителем ПП «К.І.К.-Л.», зареєстрований в реєстрі за № 4794 в частині передачі майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 30.10.2017 року у справі № 447/3065/15-ц, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 13.03.2017 року скасовано і ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Згідно з постановою Верховного Суду від 20.06.2018 року за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 у справі № 447/3065/15-ц суд встановив таке. ОСОБА_3 не сплатив кошти за договором про пайову участь у будівництві, через це у нього не виникло майнове право на квартиру АДРЕСА_1 . Тому, ОСОБА_3 , як майновий поручитель, не мав права передавати майнові права на вказану квартиру в іпотеку позивачу. Верховний Суд постановив: рішення Апеляційного суду Львівської області від 30.10.2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки (в частині майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 ) скасувати і залишити в цій частині в силі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 13.03.2017 року, яким визнано недійсним договір іпотеки, укладений 10.07.2008 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_3 , в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, іпотечний договір визнано недійсним в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подання позову) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16), а також в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 07 листопада 2018 року у справі № № 335/2748/16-ц (провадження № 61-5360св18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 362/3878/16-ц (провадження № 61- 45756св18).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У ч. 1 ст. 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Таким чином, іпотечний договір, укладений 10.07.2008 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_3 , який визнаний судом недійсним в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , не встановлює для сторін жодних правових наслідків в частині передачі в іпотеку майнових прав.

Встановивши, що позивач не є стороною оспорюваного договору, і ним не надано доказів, що укладенням такого порушуються права та обов`язки саме позивача, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, вірних висновків суду не спростовують.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 23 вересня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.