КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7399/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року (суддя Васильченко О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру,

встановила:

у жовтні 2017р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею та відповідачем права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках по Ѕ частки за кожним.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 1993р. по 22 квітня 1999р. проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а 23 квітня 1999р. вони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Подільського районного суду міста Києва від 1 липня 2015р.

Позивач посилалася на те, що проживала з відповідачем у його квартирі АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 43,8 м2. За час спільного проживання за спільні кошти вони кожні 3-5 роки робили поточні ремонти та 2 капітальні ремонти, під час яких були замінені віконні рами, встановлена вбудована кухонна техніка, положено плитку, підлогу, поміняно сантехніку, двері, проведено перепланування кімнати, у результаті чого вартість квартири збільшилася приблизно у два рази.

Позивач стверджувала, що в період проживання з відповідачем продала власну квартиру, а гроші від її реалізації витратила на ремонт спірної квартири, тому відповідно до ст. 62 Сімейного кодексу України вона має бути визнана об`єктом права спільної сумісної власності.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач посилається на обставини, викладені у позовній заяві.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення відповідача та його представника - адвоката Левченкової О.Л., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та

обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 травня 1993 року та набута у результаті приватизації.

Позивач зазначила, а відповідач не заперечував, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 квітня 1999 року, який розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва 1 липня 2015 року.

З довідки форми № 3 від 23 серпня 2017 року вбачається, що позивач з 22 липня 1999 року зареєстрована у спірній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст. 15 Закону України « Про власність», яка діяла на час набуття відповідачем права власності на спірну квартиру, наймач жилогоприміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Згідно ст. 24 КпШС України, яка діяла на час реєстрації шлюбу сторін, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Статтею 25 КпШС України було встановлено, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень вказаних статей дає підстави для висновку про те, що стаття вказані норми встановлюють спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи, що відповідачем позовні вимоги не визнавалися, позивач зобов`язана була надати докази у підтвердження істотного збільшення вартості спірної квартири за період спільного проживання сторін.

Разом з цим, позивачем суду не було надано жодного доказу у підтвердження вартості квартири ні на час її набуття відповідачем у власність або на початок спільного проживання сторін, ні на час пред`явлення даного позову.

Також позивачем не було надано суду доказів проведення у квартирі капітального ремонту, який призвів, за твердженням позивача, до істотного збільшення вартості спірної квартири, а також здійснення перепланування квартири.

Надання суду першої інстанції договору купівлі-продажу нерухомості від 18 лютого 1998 року, згідно якого позивач продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 за 30 114грн, не є належним та достатнім доказом у підтвердження посилань позивача, що отримані грошові кошти були нею витрачені на ремонт спірної квартири, що призвело до істотного збільшення її вартості.

Інших документів у підтвердження своїх позовних вимог позивачем суду надано не було, також позивачем не було заявлено клопотання про допит свідків або про проведення відповідної судової експертизи.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про недоведеність позовних вимог.

Твердження позивача про те, що вона не має іншого місця проживання, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, так як це не передбачено вищенаведеними нормами матеріального права.

Крім того, під час судового розгляду було встановлено, що сторонами за час сумісного проживання побудований будинок АДРЕСА_3 , право власності на Ѕ частину якого визнано за позивачем, проти чого вона не заперечувала під час апеляційного розгляду.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 травня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк