Ухвала

19 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 753/1531/18

провадження № 61-7809ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1, подану адвокатом Зозулею Володимиром Миколайовичем, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовними вимогами до ТОВ «Рада 7» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 01 липня 2016 року по 30 червня

2017 року ОСОБА_1 працював в ТОВ «Рада-7» на посаді комерційного директора за сумісництвом. Згідно штатного розкладу позивачу був встановлений посадовий оклад у розмірі з 01 липня 2016 року - 1 450,00 грн, в грудні 2016 року - 1 600,00 грн та з 01 січня 2017 року -

3 200,00 грн. За домовленістю з відповідачем заробітна плата мала виплачуватися на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1, відкритий у АТ «УкрСиббанк». Разом з тим, отримавши в банку в січні

2018 року виписку по особовому рахунку, позивач встановив, що відповідач не виконував належним чином своїх обов'язків по виплаті заробітної плати, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за період роботи з 01 липня

2016 року по 30 червня 2017 року, що становить 28 050,00 грн. Крім того, позивачем на дату звільнення з ТОВ «Рада-7» було не використано

24 календарних дні щорічної відпустки. Посилаючись на норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та статті 73 КЗпПУ, позивачем було проведено розрахунок, відповідно до якого відповідач мав оплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 896,24 грн.

Оскільки з дня його звільнення відповідач не сплатив заробітну плату, тому, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач вважає, що підприємство має виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 28 050, 00 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 1 896, 24 грн, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада

2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада

2018 року залишено без змін.

17 квітня 2019 року до Верховного Суду звернувся ОСОБА_1 із касаційною скаргою, підписану адвокатом Зозулею В. М., в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від

16 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від

18 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 753/1531/18 є стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати у розмірі 28 050, 00 грн, компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 1 896, 24 грн та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 192 100,00 грн (1 921,00 грн х 100).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Малозначна справа є такою в силу вимог закону, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року прийнято у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1, подану адвокатом Зозулею Володимиром Миколайовичем, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило